Nutno podotknout, že česká verze nařízení není k dispozici na portálu Evropské unie v systému Eur-Lex. Českou verzi je možné najít na Informačním systému pro aproximaci práva, který je veden Odborem kompatibility Úřadu vlády české republiky 1, nebo v Evropském soudním atlasu ve věcech občanských 2. Zde lze rovněž nalézt i další dokumenty vztahující se k dané problematice.
Bruselská úmluva přijatá v 60.letech minulého století, která se týkala pravomoci soudů a uznání a výkonu cizích rozhodnutí ve věcech občanských a obchodních, se s výjimkou otázek výživného, nevztahovala na otázky rodinného práva.
Paralelně s Bruselskou úmluvou však vznikl návrh Bruselské úmluvy II, která se týkala pravomoci a uznání a výkonu rozhodnutí ve věcech manželských a ve věcech rodičovské zodpovědnosti. Nicméně před vstupem Amsterodamské smlouvy v platnost, nestihly členské státy Evropské unie připravený text Bruselské úmluvy II podepsat. Prostřednictvím Amsterodamské smlouvy došlo k přesunu části kompetencí 2. a 3. pilíře, které se týkají otázek justice, do komunitárního prvního pilíře Evropské unie. Následně proto pro úpravu otázek rodinného práva nebylo nutné použít jako nástroj mezinárodní smlouvu, nýbrž nástroj komunitární, tedy nařízení.
Text Bruselské úmluvy II byl převzat a přijat jako nařízení Nařízení Rady (ES) č. 1347/2000 ze dne 29.5. 2000, o pravomoci a uznávání a výkonu rozhodnutí ve věcech manželských a ve věcech rodičovské zodpovědnosti obou manželů k dětem. Pro toto nařízení se vžil zkrácený název Brusel II.
O dva roky později předložila Komise návrh nového znění nařízení Brusel II. Tento návrh představoval podstatné rozšíření rozsahu působnosti nařízení Brusel II, a to především v oblasti rodičovské zodpovědnosti. Nové znění bylo přijato jako nařízení Rady (ES) č. 2201/2003 ze dne 27.11. 2003, o pravomoci a uznávání a výkonu rozhodnutí ve věcech manželských a ve věcech rodičovské zodpovědnosti a o zrušení nařízení Rady (ES) č. 1347/2000. Pro toto nové nařízení se vžil název nařízení Brusel II bis, které nabylo účinnosti 1. března 2005.
Článek 1 nařízení vymezuje jeho věcnou působnost, když stanoví, že bez ohledu na druh soudu se nařízení použije na občanskoprávní věci týkající se:
Ad a) Ve věcech osobního manželského práva se nařízení vztahuje na věci rozvodu, rozluky a řízení o neplatnosti manželství. Převažuje také názor, že do rozsahu nařízení Brusel II bis spadá i řízení o určení, zda tu manželství je či není, neboť výsledek tohoto řízení je obdobný jako výsledek řízení o neplatnost.
Nařízení se ale nevztahuje na jiné typy právních svazků, jako např. na soužití osob stejného pohlaví.
Do působnosti nařízení Brusel II bis rovněž nespadá řízení o výživném mezi manželi, které je upraveno nařízením Rady (EC) č. 44/2001 (Brusel I). Nařízení Brusel II bis se tedy vztahuje jen na manželské vztahy čistě osobního charakteru.
Ad b) Nařízení Brusel II bis se vztahuje na jakoukoliv otázku výkonu rodičovské zodpovědnosti. Jedná se zde o značné rozšíření působnosti nařízení, neboť nařízení Brusel II se vztahovalo jen na otázky výkonu rodičovské zodpovědnosti v souvislosti s rozvodem manželství nebo jeho prohlášení za neplatné a to jen tehdy, jednalo-li se o společné děti rozváděných rodičů. Důvodem tohoto rozšíření je jednak kladení většího důrazu na sociální a lidskoprávní otázky po přijetí Amsterodamské a Niceské smlouvy, a jednak fakt, že překážky v otázkách rodičovské zodpovědnosti mohou představovat překážky volného pohybu osob.
Nařízení demonstrativně vymezuje okruh otázek týkajících se rodičovské zodpovědnosti, na něž se nařízení vztahuje, následovně:
V odstavci 3 článku 1 nařízení rovněž vymezuje, a to taxativním výčtem, na jaký okruh otázek týkajících se rodičovské odpovědnosti, se nařízení nevztahuje. Nařízení Brusel II bis tedy nedopadá na:
Nařízení Brusel II bis vymezuje skutkové okolnosti, na základě kterých se stanoví mezinárodní příslušnost (pravomoc) k řízení o otázkách spadajících do věcné působnosti nařízení, viz výše. Tyto skutečnosti vymezuje v kapitole II, a to zvlášť pro řízení o rozvodu, rozluce a neplatnosti manželství, a zvlášť pro řízení týkajícího se rodičovské zodpovědnosti.
Kritériem pro založení mezinárodní pravomoci soudů členských států ve věcech rozvodu, rozluky a neplatnosti manželství je:
Samo nařízení neobsahuje definici termínu „obvyklé bydliště“. Toto kritérium se liší od kritéria „bydliště“ použitém v nařízení Brusel I a je zřejmé, že použitím přívlastku „obvyklý“ se v nařízení Brusel II bis zmírňuje požadavek stálosti určitého místa jako bydliště.
Článek 3 odstavec 1 nařízení taxativně stanoví, že pravomoc ve věcech rozvodu, rozluky a neplatnosti manželství má soud členského státu, na jehož území:
Odstavec 2 článku 3 nařízení stanoví, že ve věcech rozvodu, rozluky a neplatnosti manželství je založena pravomoc soudů toho členského státu, jehož jsou oba manželé státními příslušníky. Základní podmínkou je, že státní příslušnost daného členského státu musí mít oba manželé, nikoliv jen jeden.
Kritérium státní příslušnosti je zde alternativním kritériem pro určení mezinárodní pravomoci ke kritériu obvyklého bydliště uvedeného v odstavci 1. Opět se zde vyskytuje zvláštní ustanovení pro Spojené království a Irsko, kdy platí, že pokud oba manželé mají domicil v jednom z těchto států, pak je dána i mezinárodní pravomoc soudů těchto států k rozhodování o rozvodu, rozluce a neplatnosti manželství.
Na tomto místě je nutné podotknout, že termín „domicil“ nelze vykládat autonomně, ale v souladu s vnitrostátní právní úpravou těchto dvou členských států.
Nařízení upravuje v článku 7 i tzv. zbytkovou pravomoc. Jedná se o situaci, kdy mezinárodní pravomoc soudu členského státu nelze určit podle výše uvedených kritérií, a proto se pro určení pravomoci použijí v každém členském státě jeho vnitrostátní předpisy (v ČR se použije ZMPS § 38).
Základním kritériem pro určení mezinárodní pravomoci soudů ve věcech rodičovské zodpovědnosti je obvyklé bydliště dítěte v době podání návrhu.
Nařízení dále upravuje zvláštní případy pro určení pravomoci ve věcech rodičovské zodpovědnosti:
Příslušný soud musí vydat rozhodnutí do šesti týdnů od podání návrhu na rozhodnutí o navrácení dítěte. Během řízení musí být dítě vyslechnuto, a to s ohledem na věk a stupeň vyspělosti dítěte.
Soud členského státu, do něhož bylo dítě uneseno, může odmítnou navrácení dítěte jen, existuje-li riziko, že návratem by dítě bylo vystaveno fyzické a psychické újmě. Nařízení stanoví, že soud musí nařídit navrácení dítěte, pokud je prokázáno, že byla přijata odpovídající opatření pro zajištění ochrany dítěte po jeho navrácení.
Pokud soud rozhodne, že dítě nebude navráceno, musí předat spisový materiál k tomuto případu příslušnému soudu státu, na jehož území mělo dítě obvyklé bydliště před jeho odebráním. Tento soud pak vydá konečné rozhodnutí o navrácení či nenavrácení dítěte. Toto konečné rozhodnutí se stává automaticky vykonatelné v jiných členských státech bez nutnosti vydávat prohlášení vykonatelnosti (viz níže).
Nejprve je třeba zdůraznit, že za rozhodnutí pro účely uznání a výkonu v souladu s nařízením Brusel II bis se nepovažují jen autoritativní individuální akty, ale také vykonatelné veřejné listiny a vykonatelné dohody (čl. 46 nařízení).
Podle nařízení Brusel II bis můžeme rozlišovat dvě procedury uznání a výkonu rozhodnutí:
Obecná procedura probíhá ve třech fázích:
Ad 1. Uznání rozhodnutí.
Rozhodnutí vydané v jednom členském státě se v jiných členských státech uznává automaticky a nevede se o něm žádné zvláštní řízení. Nicméně, strana, která má na tom zájem, může požádat o rozhodnutí, že rozsudek má být nebo nemá být uznán.
V článku 26 nařízení výslovně stanoví, že se za žádných okolností nesmí rozsudek věcně přezkoumávat. Rovněž se nepřezkoumává pravomoc soudu členského státu, který rozhodnutí vydal (článek 24).
Nařízení Brusel II bis taxativně uvádí důvody neuznání rozhodnutí, a to zvlášť pro věci týkající se rozvodu, rozluky či neplatnosti manželství, a zvlášť pro věci rodičovské zodpovědnosti.
Důvody neuznání ve věci rozvodu, rozluky nebo prohlášení manželství za neplatné:
Důvody neuznání ve věcech rodičovské zodpovědnosti:
Nařízení Brusel II bis zdůrazňuje, že důvodem zamítnutí návrhu na uznání rozhodnutí se nemůže stát okolnost, že právo státu, v němž se žádá o uznání, za stejných okolností nepřipouští rozvod, rozluku nebo prohlášení manželství za neplatné (článek 25).
Podmínkou uznání není podle nařízení ani právní moc uznávaného rozhodnutí. Uznávající soud tedy může – ale nemusí – přerušit řízení, je-li proti tomuto rozhodnutí podán řádný opravný prostředek. Pokud by se stalo, že uznávající soud by řízení nepřerušil a uznal nepravomocné rozhodnutí, které by však bylo odvolacím soudem ve státě původu následně změněno nebo zrušeno, pak by uznávající soud musel rozhodnout znovu o uznání nového rozhodnutí z odvolacího řízení 4.
Ad 2. Vykonatelnost rozhodnutí
Zatímco problematika uznání se týká všech rozhodnutí, na které se vztahuje nařízení Brusel II bis, předmětem výkonu mohou být jen rozhodnutí ve věcech rodičovské zodpovědnosti 5.
Rozhodnutí o výkonu rodičovské zodpovědnosti, vydané v jednom členském státě, ve kterém je vykonatelné, bude vykonáno v jiném členském státě za předpokladu, že zde bude prohlášeno za vykonatelné (tzv. exequatur). Rozhodnutí o vykonatelnosti se vydává na základě návrhu kterékoli ze stran a je zaměřeno pouze na formální přezkum podmínek návrhu spočívající ve zhodnocení úplnosti jeho náležitostí.
Návrh prohlášení vykonatelnosti se podává k soudu, který je uveden na seznamech, které členské státy předávají Komisi podle článku 68 nařízení. Místní příslušnost soudu se pak řídí místem obvyklého bydliště osoby, proti níž se žádá o výkon rozhodnutí, nebo místem obvyklého bydliště dítěte, jehož se rozhodnutí týká.
Návrh na prohlášení vykonatelnosti může soud odmítnout ze stejných důvodů, z jakých může odmítnout uznání rozhodnutí. I zde platí, že rozhodnutí se nepřezkoumává věcně.
Proti rozhodnutí o vykonatelnosti může kterákoliv ze stran podat opravný prostředek, a to do jednoho měsíce od doručení. Podává – li opravný prostředek osoba, proti níž má výkon směřovat, která má obvyklé bydliště v jiném členském státě, platí dvouměsíční lhůta pro podání opravného prostředku.
Soud, který rozhoduje o opravném prostředku, může řízení přerušit, byl-li proti původnímu rozhodnutí podán ve státě vydání řádný opravný prostředek nebo dosud neuplynula lhůta k jeho podání. Na tomto místě by se jednalo o výjimečnou situaci, protože vykonat lze jen rozhodnutí vykonatelné ve státě vydání, tedy jen rozhodnutí pravomocné. Nic však nebrání tomu, aby byl v jiném členském státě podán návrh na prohlášení vykonatelnosti rozhodnutí i před nabytím právní moci tohoto rozhodnutí ve státě vydání. Podmínka vykonatelnosti ve státě vydání platí pro výkon samotný, ne pro prohlášení o vykonatelnosti.
Příslušný soud může nařídit i jen částečný výkon rozhodnutí (článek 36), a to ve dvou případech. V prvním případě se tak může stát, pokud se rozhodnutí týká více než jedné věci a výkon nemůže být nařízen ohledně všech těchto věcí. Soud pak nařídí výkon těch věcí, u nichž je to možné. Druhým případem, kdy soud může nařídit částečný výkon rozhodnutí je žádost navrhovatele o částečný výkon rozhodnutí, a to i za předpokladu, že výkon by byl možný u všech věcí, jichž se rozhodnutí týká.
Ad 3. Výkon rozhodnutí
Podmínkou pro výkon rozhodnutí je jeho prohlášení za vykonatelné. Výkon rozhodnutí se provádí podle pravidel národních právních řádů
Nařízení Brusel II bis zakotvuje zrychlenou proceduru uznání a výkonu pro:
Je zjevné, že na rychlosti výkonu těchto rozhodnutí je značný zájem zejména s ohledem na požadavek ochrany zájmů dítěte.
Podstatou těchto zkrácených řízení je, že rozhodnutí v těchto věcech vydaná na území jednoho členského státu se automaticky uznávají na území jiného členského státu, aniž by bylo nutné navrhovat vykonatelnost těchto rozhodnutí. Rovněž zde neexistuje možnost uplatnit námitku proti uznání rozhodnutí. Soud, který rozhodnutí v těchto věcech vydal, postupuje tak, že rozhodnutí opatří zvláštním osvědčením na jednotném formuláři, jehož vzor stanoví přílohy k nařízení Brusel II bis. Proti vydání tohoto osvědčení není přípustný žádný opravný prostředek.
Vydání osvědčení o rozhodnutí je podmíněno stanovením podmínek pro jeho vydání.
Rozhodnutí o právu na styk s dítětem může soud opatřit osvědčením pokud:
Osvědčení se vydává u rozhodnutí o právu na styk s dítětem automaticky, ex officio, v okamžiku právní moci rozhodnutí, pokud má posuzovaný vztah v době vydání rozhodnutí přeshraniční povahu. Pokud přeshraniční povahu získá následně (např. dojede k přestěhování osoby oprávněné ke styku s dítětem), vydá se na žádost jedné ze stran.
Rozhodnutí o navrácení dítěte může soud opatřit osvědčením pokud:
Po posouzení podmínek pro vydání osvědčení je patrné, že v podstatě osvědčuje, že všichni účastníci dostali možnost účastnit se na řízení. Osvědčení tedy deklaruje, že neexistuje žádný zásadní procedurální nedostatek, který by u obecné procedury vedl k odmítnutí uznání rozhodnutí.
2 http://europa.eu.int/comm/justice_home/judicialatlascivil/html/index_cs.htm?countrySession=16&
3 článek 13(b) Haagské úmluvy o občanskoprávních aspektech mezinárodních únosů dětí (publikováno v č. 34/1998Sb.)
4 Rozehnalová, N., Týč, V.: Evropský justiční prostor (v civilních otázkách), Masarykova univerzita Brno, 2006
5 Rozehnalová, N., Týč, V.: Evropský justiční prostor (v civilních otázkách), Masarykova univerzita Brno, 2006
6 Haagská úmluva o občanskoprávních aspektech mezinárodních únosů dětí, publikováno v č. 34/1998Sb.