Konsonanty
Hlavní změny a faktory: pozice konsonantu ve slově (zánik některých koncových konsonantů), zjednodušování souhláskových skupin, palatalizace, sonorizace

Ke změnám v konsonantickém systému došlo v porovnání s vokalickým později a nebyly to změny tak všeobecné jako u vokálů. Podle Hermana (El latín vulgar) systematické změny u konsonantů nastaly až v dost pozdní době a nikdy se nerozšířily do všech romanizovaných oblastí.
Obecně rozšířené změny ve všech pozicích ve slově
–	zánik h: už v republikánské době, řada dokladů včetně hyperurbanismů, viz Catullus. H zaniká i v aspirovaných řeckých konsonantech th, ph, kh, které se stávají jednoduchými. Ve španělštině počáteční f > h (vliv baskičtiny?), toto h však také zaniklo. Řecké φ se však už před počátkem n. l. stalo frikativou a do latiny se převádělo jako f. V románských jazycích je φ z řeckých slov uchováno buď jako f nebo jako p.
–	v – b: v (u) byla původně labiovelára (zvednutí jazyka k měkkému patru). Velární komponent zmizel (snad na konci republ. období – Herman, Väänänen v 1. stol. po Kr. záměny) a v se vyslovovalo jako bilabiální znělá frikativa (tzv. betacismus). Zároveň se b, bilabiální znělá okluzíva, vyslovovalo povoleněji, a to zejména v intervokalické pozici, ale doklady jsou i pro počáteční pozici (viz obecnější tendence k oslabování znělých v intervokalické pozici). To vedlo ke splývání v (u) a b, které je bohatě doloženo záměnami: siui (= sibi), uiba (= viva), serbus (= servus), bixit (= vixit) atd. Ve většině romanizovaných oblastí se v už od prvních staletí n. l. vyvinulo v labiodentální frikativu (české v), což dokládají asimilace typu decenuir místo decemuir. Ve španělštině však původní b a v zůstaly jedním fonémem s různými realizacemi podle pozice.
–	v (u) před o, u uvnitř slova někdy mizí. Je to tendence doprovázející vývoj latiny už v dřívějších dobách, např. deivos > deus, objevuje se i v lidové latině, např. rivus > šp., port. río, fr. ant. riu, rieu, cat., prov. riu; pavor > fr. ant. paor, fr. mod. peur, it. paura. K mizení dochází i mezi stejnými vokály: lavatrina > latrina, viz též perfekta audii, audisti
Zánik koncových konsonantů
–	-m mělo tendenci zanikat už od 3. stol. př. Kr. (viz elize v poezii) a v 1. stol. po Kr. už pravděpodobně zanechávalo pouze určitou stopu nazálnosti na předcházejícím vokálu. M se do románských jazyků zachovalo v několika málo jednoslabičných slovech, a to často se změnou na -n: quem > šp. quién, port. quem (nazální diftong), cum > šp., it., con, port. com, rem > fr. rien, tam > šp., kat. tan, port. tăo.
–	v případě -s hrají roli i morfologické faktory (deklinace, konjugace). Koncové s často chybí na archaických nápisech, ale od 1. stol. př. Kr. (přesněji od senatus consultum z r. 186) bylo obnoveno ve shodě s výslovností (protože je v řadě rom. jaz. – Herman), je běžné v nápisech z Pompejí. Koncové -s se zachovalo v iberorománských jazycích i ve francouzštině (dnes jen při spojování dvou slov), ale zmizelo v italštině, ovšem až v pozdní době, snad ve 2. pol. 1. tisíciletí.
–	koncové -t bylo slabší než s, ale zachovalo se dost dlouhou dobu, vynechání -t není příliš časté, ale děje se ve všech obdobích. V románských jazycích jsou pouze stopy po -t, bylo ve staré francouzštině, zachovalo se v sardštině a některých jihoitalských dialektech: cantant > st. fr. chantent, šp., kat., prov. cantan, port. cantam, rum. cîntă, it. cantano
–	vztah mizení koncových vokálů k deklinaci/konjugaci: La necesidad de mantener distinciones morfológicas pudo retrasarla caída de ciertas consonantes en determinadas posiciones; asimismo, la debilitación de tal o cual distinción morfosintáctica pudo facilitar la desaparición de la diferencia fonológica entre formas ya equivalentes desde el punto de vista funcional. (Herman, El latín vulgar, str. 52–53)
Palatalizace
Vlivem jodu a předních vokálů e,i dochází k posunu místa artikulace některých konsonantů směrem dopředu po patře (patro je velká plocha, která takové posuny umožňuje) nebo se na patro přesunují ze sousedních oblastí. Týká se to konsonantů k, t, j (typu maior), g, d, l, n. Výsledek palatalizace může být v různých jazycích různý, může záležet také na pozici ve slově.
•	k + jod (vzniklý z vokálů e, i v hiátu): místo artikulace velárního k se vlivem jodu posouvá dopředu až do prepalatální či alveolární oblasti. Přes [k´j] > [tj] se mění postupně na sykavku [ťś – Zavadil, ts – Herman]. Proces vývoje sykavky – asibilace. Zmínky o výslovnosti [ts] u gramatiků 5., 6. stol. Jod je pohlcen: facies > šp. haz
•	palatalizovalo se i k + e, i: asi o něco později než k před jodem a e, i zde nezanikají: cervus > it. cervo, šp. ciervo, rum. cerb, st. fr. cierf, port. cervo; civitas > it. cittŕ, šp. ciudad, st. fr. cité, rum. cetate, port. cidade
•	t + jod: stejný proces, který dal ve většině románských jazyků i stejný výsledek [ts], s výjimkou střední Itálie a rétorománštiny: facia (vulg. forma od facies) > it. faccia, puteum > it. pozzo x šp. haz, pozo. Změna výslovnosti [tj] na [ts] prokazatelně ve 4. stol., ale izolované případy i z 2. a 3. stol. Tato změna dříve než k + jod.
•	skupiny d + jod, g + jod, g + e, i, [j] (maior apod.) se palatalizují a dávají stejný výsledek, což je zřejmé ze vzájemných záměn a ze záměny se z. Docházelo k tomu cca od 2. století dále a výsledkem byla znělá prepalatální afrikáta [dz/ďź] na konci císařství. Při g + e, i nedochází k pohlcení vokálu (viz k + e, i): it. gennaio. Záměny: diaconus/zaconus, -izare/idiare, Genuarius/Ianuarius. Tento vývoj neproběhl ve všech oblastech stejně, např. ve španělštině intervokalické [gj] > [j] (fugiam > huya), počáteční g + e, i > [j] (před přízvučným e, i) nebo > 0 (před nepřízvučným e, i), [dj] > [j] (intervok. pozice), [dz/ďź] (po kons., semivok., zdvojení na ddj): radius > šp. rayo, it. raggio! x gaudium > šp. gozo. Rumunština, někt. sardské a rétorománské dialekty rozdílné výsledky v palatalizaci [j], d + jod x g + e, i.
•	l + jod se palatalizuje na [ľj], ve vývoji španělštiny se dále asibiloval na [dž]: it. moglie x šp. mujer
•	n + jod se palatalizuje na [ň]: senior > it. signore, šp. seńor
Sonorizace
•	neznělé intervokalické p, t, k se sonorizují na b, d, g a s výjimkou skupiny cl (se kterou se pojí tl)  také ve spojení s následujícím r nebo l. Tato změna neproběhla na celém území, ale pouze v západní Románii (Galie, Hispánie, severní Itálie), kdežto východní část (střední a jižní Itálie, rumunština) zůstaly nedotčeny: mutare > it. mutare, rum. muta, šp. mudar, fr. muer
•	sonorizace je výsledkem oslabení závěru při artikulaci a dalším stupněm je povolená výslovnost znělých (viz b > [w]) a případně jejich zánik (viz šp. koncovka –ado, ztráta -g- ve slovech triginta > šp. treinta, magister > it., šp. maestro). Jde vlastně o asimilaci k vokalickému okolí. 
•	datace je nejistá, je to pozdní změna. Pro p > b Herman uvádí jako jisté až 6. století, pro t > d až 7. stol. Väänänen uvádí 5. stol. jako dobu častějšího výskytu sonorizace.
•	spekulace o případném vlivu keltského substrátu
Skupiny konsonantů
–	kw] ztrácí labiální element (w) tam, kde mizí i semivokál wau, ale i před i, e (např. quinque > šp. cinco, it. cinque). Už v poezii q platilo jako jeden konsonant. Tato změna proběhla i ve staré latině: secundus < *sequondus
–	[gw] zůstává zachováno pouze po předcházejícím n: lingua > šp. lengua
–	zjednodušování konsonantických skupin: -ns- > -s- (cosul, mesis, vypadávání n už na archaických nápisech); skupina 3 konsonantů ztrácí prostřední (-nct- > -nt-, např. sanctus > santo); mn, ct, ks (psáno x) ztrácí první element díky asimilaci k okolí, vzniklý konsonant byl alespoň zpočátku nepochybně dlouhý (inditione místo indictione, bissit místo uixit, onibus místo omnibus).
–	zjednodušování geminát (udržely se v sardštině a střední a jižní italštině), rr se udrželo i v západních románských jazycích, u ll je situace komplikovaná snad redukce po diftongu a v sekvenci dlohý vokál + l + i, ale je možné, že ll označovalo palatální výslovnost (Väänänen)
–	asimilace probíhala u kons. skupin i v raných stádiích vývoje latiny, stejně i v lidové a pozdní latině, např. rs > ss (App. Pr. persica non pessica); mn mohlo dát nn (alunnus, damnu > it. danno, šp. dańo) ale i n viz výše; pt > tt (septem > it. sette, ale p mizí ve šp. siete, port. sete); ct > tt nebo zjednodušení na t (factum > it. fatto), v západní Románii ct > [χt] > fr. fait, port. feito, šp. hecho; l + konsonant se někdy vokalizuje na u (altus > prov. aut, fr. haut, ale kat. alt, šp. alto, st. šp. oto)
–	synkopou sekundárně vzniklá skupina tl byla nahrazována skupinou cl, která dala do iberorománštiny [ľ] jako skupina l + jod a dále se vyvíjely společně
Epenteze
Vsunutí konsonantu pro usnadnění výslovnosti, nejčastěji mezi ms, mt, mn (compsi, sumpsi už kl. lat., sompnus, hiemps), později mezi synkopou vzniklé skupiny likvid a nazál (šp. hombre, nombre, tendré).
Disimilace, metateze
Pro vývoj románských jazyků je důležitý zvláště případ likvid
•	disimilace např. r – r > r – 0: proprius > propio; l – l > r – l: fragellum místo flagellum
•	metateze např. periculum > peligro; miraculum > milagro (viz české Krála místo Klára)