Jména II
Adjektiva
•	zachována adjektiva všech třech deklinací, zjednodušení skloňování jako u substantiv
•	stupňování: nahrazování koncovek adverbii magis a plus, tato možnost u některých adjektiv už v latině, podle Hermana kvůli tomu, že staré formy měly tendenci devaluarse. Normální proces gramatikalizace, fonetický vývoj (výsledek by mohl být teoreticky docela stabilní!), snazší učení nebo všechno dohromady anebo ještě něco jiného?
•	iberorománské jazyky a východ magis (šp. más fuerte, kat. mes fort, port. mais forte, rum. mai foarte), centrální oblasti plus (it. piů forte, fr., prov. plus fort). Toto rozdělení se např. na Pyrenejském poloostrově vykrystalizovalo postupně, ve staré španělštině bylo magis i plus
•	do románských jazyků se zachovaly nepravidelné komparativy. Nepravidelnost není sama o sobě důvodem k likvidaci, naopak nepravidelná často užívaná slova si nepravidelnost uchovávají (viz sloveso „být“ v řadě jazyků). Např.: melior > šp. mejor, it. migliore, fr. meilleur
•	některé komparativy se zachovaly se změněným významem, např. seniorem > šp. seńor, it. signore, fr. seigneur (nebo ve fr. senior > sire)
•	relativní superlativ zmizel, je doloženo zaměňování superlativu a komparativu, rom. jaz. vyjadřují relativní superlativ pomocí členu
•	vymizení superlativu bylo asi poměrně pozdní, ve staré francouzštině se ještě objevují zbytky (pessimum > st. fr. pesme)
•	dnešní románské superlativy na [-isimo] byly znovu uvedeny do jazyka později, díky kontaktu s latinou (it. -issimo, šp. -ísimo)
•	pro vyjádření absolutního superlativu mluvený jazyk využíval i adverbia vyjadřující intenzitu (viz čeština strašně, hrozně, …), např. multum, bene sane, valde, vehementer, fortiter. Některé z nich se využívají i v románských jazycích, např. it. molto bello, ben pochi. Dalším prostředkem byl prefix per- nebo opakování, což je starý a obecně rozšířený prostředek pro vyjádření expresivity

Zájmena
Zájmena patří k nejkonzervativnějším prvkům v jazyce. Při vývoji románských jazyků se to projevilo např.zachováním některých pádů nebo neutra. Avšak i v oblasti zájmen došlo k mnoha změnám (vytvoření členu, vytvoření zájmena pro třetí osoby, vznik nových neurčitých a záporných zájmen). Typické je také hromadění zájmen nebo kombinace se zesilovacími částicemi (to už dříve, viz hic)
osobní
•	přetrvala zájmena pro 1. a 2. osoby, zanikl gen., a téměř plošně i dat.-abl. pl.
•	tvary s postponovaným cum se zachovaly ve španělském conmigo, contigo a staroitalském nosco, vosco
•	pro románské zájmeno „já“ se předpokládá redukovaný tvar *eo > šp. yo, it. io, port. eu, prov. ieu, st. fr. gié, jo, je
•	dat. se stal východiskem pro nepřímý pád, mihi > šp. mí
•	latinské is, ea, id bylo vlastně ukazovací zájmeno (ine. neměl pro 3. os. zvláštní zájmeno), které zároveň sloužilo k označení 3. os. Analogicky postupovaly románské jazyky, které si vytvořily zájmeno pro 3. os. nejčastěji z latinského ille. Nově vzniklé zájmeno však bylo pouze zájmenem pro 3. os., ne i ukazovacím zájmenem.
přivlastňovací
•	v pozdní latině se často směšuje suus a eius, illius, eorum, illorum
do rom. jazyků bylo suus částečně nahrazeno illorum, fr. leur, it. loro, rum. lor
•	přivl. zájmena pro 1. a 2. osoby přechází do románských jazyků, byť mnohdy v redukované podobě (šp. mi, tu x mío, tuyo)
ukazovací
•	trojstupňový latinský systém hic – iste – ille (+ navíc is) se neudržel, is ustupovalo ve prospěch hic a nakonec zmizelo. Hic zase uvolňuje místo iste a rovněž ipse se s nimi významově sbližuje. Také ille mělo odpradávna korelativní a anaforickou funkci („ten, který“) a opět se stává synonymem k is a hic. V pozdních textech je občas zesíleno částicí ecce-, eccu-.
•	is a hic a idem se nicméně vyskytují i ve „velmi lidových“ textech, i když po pádu císařství stále více jejich funkci zastávají ille a ipse
•	výsledek do románských jazyků:
klas. latina	hic (is)	iste	ille	
tendence lid./pozd. lat.	iste	ipse	eccu - ille	
rom. jazyky	šp. este, st. it. esto, it. questo	šp. ese, it. esso	šp. aquel, it. quello	
•	is do rom. jaz. nepřešlo (výjimka id ipsum > it. desso)
•	z hic se zachovalo jen několik izolovaných případů vycházejících z neutra hoc (prov. oc, st. fr. o je > oďl, oui; per hoc > it. perň; ecce hoc > it. ciň
•	objevovaly se také kombinace těchto zájmen, např. iste ipse > it. stesso, ille ipse
•	ipse se objevovalo i v superlativní podobě ipsimus. Vypůjčilo si také někdy částici -met od osobních zájmen, se kterými se často vyskytovalo, a splynuly dohromady: *metipse > prov. medeis, meteis, kat. mateix a *metipsimus > it. medesimo, šp. mismo, st. fr. meesme, meďsme, mod. fr. męme
•	tvary: objevují se tvary podle 1. a 2. dekl. (dat. istae, illae, isto, illo; nom. ipsus). Illae > it., šp. le x enklitické st. fr. li, šp. le, rum. i < náležité illi
•	vlivem qui, quae, quod: nom. sg. m. isti, illi > fr. il, it. egli; gen. sg. m. -uius (ipsuius); dat. -ui (illui > it., fr., rum. lui); gen. sg. f. ill(a)eius; dat. *illaei, illiei > it. lei, rum. ei, st. fr. *liei > li
•	gen pl. illorum vytlačí fem. illarum a konkuruje dativu a zájmenu suus
•	člen se vyvinul také ze zájmena ille (sardština, katalánština, gaskonština ipse). Jako obligatorní kategorie je až v románských jazycích, v latinsky psaných textech je nápadné zvýšené užívání ukaz. zájmen, které je poněkud oslabuje, ale zdá se, že se nikdy nejedná o člen v pravém slova smyslu (srov. české „ten“ ovlivněné německým členem). Doba vzniku členu v mluveném jazyce však mohla být relativně raná, ale člen jako systémový prvek mohl být potlačován, protože byl pokládán za příliš hovorový. H. Rosén klade vznik členu už do 4. století.
tázací a vztažná
•	spojení quis a qui ve prospěch qui, míšení quid a quod
•	vztažné qui, quem i pro feminina a také místo neuter quod, quae
•	vztažné quod, quae se používá pro jakýkoli neživý antecedent bez ohledu na jeho gramatický rod
•	zvláště v merovejské Galii quae převáží nad quod a používá se pro všechny rody
•	výsledkem je univerzální relativum que, které však úplně nevytlačilo „životné“ qui a quem, cui
•	pro rom. jazyky různá východiska: qui > it. chi; quem > quien, port. quem, rum. cine; que se rozšiřuje všude, obzvláště v Itálii (che) a ve Španělsku (que); nepřímý pád cui se zachoval všude s výjimkou iberorománských jazyků.
neurčitá a záporná
•	řada latinských zájmen (např. quidam, quivis, quilibet) zanikla
•	ze zájmena aliquis zbytky: šp. alguien, port. alguem, šp., port. algo, prov., st. fr. alques
•	pro it. alcuno, šp. alguno, fr. aucun se předpokládá složené *alicunus
•	objevuje se cata z řec. kat£ „podle“, které se stává nesklonným zájmenem „každý“: šp. cada; ve složení s unus st. it. cad(a)-uno, šp. cada uno, st. fr. cadhuna
•	omnis se v merov. a langobard. listinách objevuje v ustrnulé podobě omnia; do rom. jaz. st. it. ogna, mod. it. ogni
•	omnis je jinak zcela vytlačeno totus > it. tutto, šp. todo
•	u záporných zájmen je progresivní složenina nec unus, neque unus > šp. ninguno, kat. ningun, prov. negun, port. nenhum, it. niuno, rum. nici un
•	místo nemo a nihil se rozšiřuje zesílené nemo natus a res nata, z nichž je po elipse šp. nadie a nada

Adverbia
•	syntagmata složená z adjektiva a mente (toto spojení i v kl. lat., např. Verg., Aen., VI 105 simulata mente) postupně nabyla čistě adverbiálního významu a mente se stalo sufixem (fr. -ment, šp. -mente, it. mente)
•	podobně jako v latině používají se i v románských jazycích některá adjektiva v adverbiálním významu, např. pronto
•	některá nepravidelná adverbia přešla do rom. jaz., např. bene, male