Lexikum
–	v lidové latině probíhají normální změny ve slovní zásobě jako v každém živém jazyku
–	jako v jiných jazykových plánech, projevují se zde vlivy psychologické, sociální, vnitřní jazykové příčiny, působení jiných jazyků
–	pro mluvený jazyk lze předpokládat výrazný vliv jevů jako jsou eufemismus, tabu, snaha po expresivitě, Hofmann podle mého názoru vliv expresívního vyjadřování obyčejných lidí přeceňuje a vysvětluje jím všechno
–	vliv na lexikum lidové latiny i hláskový vývoj, který způsoboval homonymie (homines, omnes; haud, aut) nebo ztrátu dostatečného fonetického rozsahu slova (auris > *ore). Pro rozlišitelnost jazykového znaku od jiných a zajištění kvalitní komunikace je nutný určitý fonetický rozsah znaku. 
–	soudí se, že některým slovům se mluvčí vyhýbali kvůli nepravidelnostem v deklinaci nebo konjugaci; na druhé straně často užívaná nepravidelná slovesa zpravidla přetrvávají
–	změny související se změnami v mimojazykové realitě (zánik starých, vznik nových skutečností vyžadujících pojmenování), např. sémantické posuny, využívání starých slov pro nové skutečnosti, specializace
–	rozšíření nebo zúžení významu, přenos z konkrétního na abstraktní a naopak
–	kalky a sémantické kalky (slova dvou jazyků mají stejný etymologický základ, ale jiný význam; dochází k přenosům, patří sem i některé případy falsos amigos, např. success – suceso)
–	lidová etymologie
–	neologismy vytvářené derivací a kompozicí
–	prostředkem významových změn jsou např. metafora (přenos významu na základě podobnosti; jeřáb, kohoutek), metonymie (přenos významu na základě souvislosti; hrnek, lžíce jako obsah nádoby), hyperbola (nadsázka, užívaná při expresivním vyjadřování; hrozný, strašný jako intenzifikátory bez negativního významu) a elipsa (vypuštění některých prvků; jahodová tj. zmrzlina).
–	většinou kombinace více faktorů najednou
–	většina slovníku lidové latiny musela být totožná se slovníkem klasické latiny
–	lexikum románských jazyků dokládá pokračování jak „klasických“ tak „lidových“ slov, někdy s teritoriálními rozdíly (comedere x manducare)
Příklady nejvíce rozšířených jevů
nahrazování slov se speciální nebo nepravidelnou flexí:
–	portare (všechny rom. jazyky) místo ferre/gerere;
–	parabolare nebo fabulare místo loqui, it. parlare, šp. hablar, port. falar;
–	částečné nahrazení tvarů od slovesa ire (hlavně jednoslabičných) slovesy vadere  a ambulare (v pozdních textech je ire obvyklé, vadere se naopak moc často nevyskytuje); 
–	ēsse, edere bylo nahrazeno buď složeným comedere nebo manducare, šp., port. comer, it. mangiare, fr. manger, rum. mînca;
–	často se zmiňuje i ústup deponentních sloves, který měl však spíše systémové důvody
–	částečně sem může spadat i preference iterativních sloves na -are před jejich neiterativními protějšky patřící např. ke 3. konjugaci (už kl. canere – cantare)
expresivnější výrazy místo méně expresivních:
–	equus nahrazeno caballus „valach“ > it. cavallo, šp. caballo, port. cavalo, rum. cal; zachovalo se ale částečně slovo equa > šp. yegua, port. égua, cat. éuga, egua, st. fr. ive, ieve
–	manducare „žvýkat“ místo edere;
–	comparare (už u komiků i s významem „koupit“) místo emere, st. fr. comperer, it. comp(e)rare, šp. comprar;
–	testa „hliněná nádoba“ místo caput, cat., prov. testa, fr. tętę (it. testa je výpůjčka ze st. fr.) x šp. cabeza < capitia;
–	bucca „tvář“ (už od dob staré latiny expresivní výraz pro ústa) místo os (viz též krátkost slova), it. bocca, šp. boca;
–	causa (kromě rum. ve všech rom. jaz., prvně „záležitost“, pak „věc“, hlavně od 5. stol. dále) místo res (ale rem > fr. rien, prov. re);
–	zmizelo parvus a na jeho místo minutus, pusillus, putillus, „maličký“, pisinnus „malý (kluk), dítě“, pitinnus;
–	staré ine. ignis nahradilo focus „domácí krb, ohniště“ > it. fuoco, fr. feu, šp. fuego, port. fogo, rum. foc
–	aeger/aegrotus nahrazeno infirmus „slabý“ > it. infermo, šp., port. enfermo, st. fr. enferm; pro „být zdravý x nemocný“ také výrazy bene x male habere (asi řec. vliv), z toho vychází it. malato, fr. malade, cat. malalt
větší fonetický rozsah:
–	do této kategorie spadají především diminutiva. Zároveň je lze často zařadit do předcházející skupiny, protože diminutiva byla expresivnější a byla patrně charakteristická pro hovorovou latinu. Mnoho původních diminutiv přestalo být jako diminutiva vnímáno a do dnešních románských jazyků z nich vznikla bezpříznaková slova (např. auricula > oreja). Příklady: 
–	agnus (port. anho) – agnellus (it. agnello, fr. agneau);
–	sol (šp. sol, it. sole, rum. soare) – solic(u)lus (fr. soleil, prov. solelh); 
–	ovis (rum. oaie) – ovicula (st. fr. oeille, fr. mod. ouaille, prov. ovelha, cat. ovella, šp. oveja, port. ovelha);
–	genu – genuc(u)lum, geniculum (všechny rom. jaz., např. šp. hinojo);
–	vetus (it. vieto, st. fr. viez) – vetulus, veclus (všechny rom. jaz., šp. viejo)
–	složené předložky: některé složeniny jsou kombinací významů obou složek, např. ab + ante > abante > fr. avant, it. avant; deforis, deintus. Jiné jsou naopak pleonastické, např. de ex > fr. dčs, de ab > it. da
–	časová adverbia (zároveň jsou expresivnější), např. místo nunc se objevuje ad horam, hac hora, ad praesens, in praesenti; diu je nahrazováno longo tempore, multo tempore
–	odvozená slovesa (prefixy i sufixy, hromadění afixů), může být spojeno rovněž s větší expresivitou a pravidelnou konjugací, např. adimplere, circuminspicere, concolligere, discooperire, pertransire, peroccidere, superelevare, perdiscooperire. Prefix má často pouze funkci zesílení významu už v klas. lat., některá původně složená slovesa přestala být pociťována jako složená a přidávaly se k nim další prefixy.
změny ve významu
–	viz příklady sub expresivnější výrazy, tato slova přestala být postupně pociťována jako expresivní a zcela nahradila původní neutrální výrazy
–	specializovaný výraz > obecný výraz: (iecur) ficatum (játra husy vykrmené fíky, kalk z řeckého sukwtÒn) > it. fegato, šp. hígado, port. fígado, fr. foie, prov., cat. fetge, rum. ficat; gamba „zvířecí noha, tlapa“ (veterinární výraz z řec. kamp») > it. gamba „noha“, fr. jambe, prov. cat. camba (neutrální výraz pro „nohu“, nahradilo crus)
–	rozšíření významu: laxare „uvolnit“ > „nechat jít“ > „nechat“, it. lasciare, fr. laisser, šp. dejar a port. deixar < kontaminace mezi laxare a delaxare; (se) applicare „přistávat“ > „přijít“, st. šp. allegar, port. achegar; (se) plicare „svinovat plachty“ > přibližovat se > přijít, šp. llegar, st. port. chegar x it. arrivare < adripare „blížit se ke břehu“; sedere „sedět“ > „zůstávat“ > „být“, v pozd. lat. nahrazuje někdy esse, viz též šp. ser; hostis „nepřítel“ > nepřát. vojsko > obecně „vojsko“, šp. hueste, port. hoste, rum. oaste, st. it. oste, st. fr., prov., cat. ost; passer „vrabec“ > obecně „pták“, šp. pájaro, port. pássaro, rum. pasăre
–	zúžení významu: necare obecně „zabít“ > „utopit“, tj. zabít zvláštním způsobem, pravděpodobně přes aqua necare, do rom. jaz. šp., port. anegar, it. annegare, fr. noyer, prov. negar, rum. îneca; cognatus „příbuzný“ > „švagr“, šp. cuńado, it. cognato, port. cunhado, rum. cumnat; materies/materia „látka“, „surovina“ > „dřevo“, šp. madera, port. madeira; pullus „ptačí mládě“ > „kuře“, šp. pollo, it. pollo, fr. poule); orbus „bez rodičů, sirotek“ > „slepý“, tj. bez očí, it. orbo, st. fr. orb, rum. orb, zároveň je to eufemismus; paganus „venkovan“ > „pohan“, „nekřesťan“, šp., it. pagano; tempestas „čas, doba, počasí“ > „bouře“, šp. tempestad, it. tempesta; captivus „zajatý“ > „v zajetí ďábla“ > „nešťastný“, „zlý, špatný“, it. cattivo, prov. caitiu
–	abstraktní > konkrétní: piscatus „rybolov“, „úlovek“ > „ulovená ryba“, šp. pescado; testimonium „svědectví“ > „svědek“, fr. témoin, mancipium „nabytá věc, zvláště otrok“ > „mladík“, šp. mancebo, prov., cat. masip; ingenium „talent, povaha“ > „vynález“ > „válečný stroj“, „zařízení“, ve staré fázi i „lest, úskok“, fr. engin, prov. (en)genh, st. šp. engeńo nebo engenio
–	specializace: např. v souvislosti s křesťanstvím, často kombinováno s výpůjčkami z řečtiny: fides, orare (jedno z latinských sloves pro „prosit“, relativně méně užívané, v kř. smyslu „modlit se“),	gentes, pagani „pohané”, confessio „vyznání hříchů” nebo „mučednictví” (tj. přiznání se k víře, vyznání víry), martyr v řečtině „svědek“ > „mučedník“, tj. svědek víry > příp. „hrob mučedníka“  atd.
–	výpůjčky: z řečtiny; z germánských jazyků, např. burgus „pevnůstka“, v románských jazycích jsou germánského původu názvy světových stran, blanco, bianco, guerra, rico; z keltských např. carrus, camisia (to možná germ.)
–	tvoření nových slov: přehled sufixů viz Väänänen, ze jmenných nejdůležitější diminutivní -ulus, -culus, -(c)ellus, -(c)illus, činitelský -tor, -trix, dále -men/-mentum, -antia, -(i)entia, -arius, ze slovesných -idiare < -izare, -icare. Řada nových slov opět na poli křesťanství, např. trinitas „trojice”, incarnatio, „vtělení”, salvatio „spása”, salvator „spasitel”…
–	dekompozice někt. slov, která byla pociťována jako složená, např. consacrare, commandarecontangere, inclaudere, infrangere
–	tzv. parasyntetická slovesa tvořená od jména prefixem i sufixem zároveň, např. impedicare „spojit, svázat“ (fr. empęcher, port. empelgar), inodiare (it. annoiare „nudit“, „obtěžovat“, fr. ennuyer, prov. enoiar, cat. enujar)
–	skládání: objevuje se množství složenin, někdy bizarních. Složeniny, zejména podle řec. vzoru v předch. obdobích, např. suovetaurilia (oběť prasete, býka a ovce), dále viz jména u Plauta, Cicero cituje jako těžkopádné složeniny versutiloquus „s vyumělkovaným jazykem“, perterricrepa „ten, který dělá hrozný hluk“. Často složeniny v odborných pojednáních, inspirace řečtinou. Příklady z lid. lat.: Petr. caldicerebrius „s horkou hlavou“, larifuga „tulák“, ad domusionem „pro domácnost“; Pompeje matrona culibonia, piscicapi „rybáři“. Některé složeniny tvořeny předložkou a jménem, celý komplex nabývá jednoho významu, např. in gyro, per gyrum „okolo“, de latus „vedle čeho“, řada jmen pro funkce na cís. dvoře ab aerario „pokladník“, a bibliotheca „knihovník“, a veste „otrok starající se o šatník“, ab epistulis „sekretář“