Vladimír Týč
Průmyslová a autorská práva v mezinárodním obchodě

I.Mezinárodnírozměr ochrany
duševního vlastnictví

1. POJEM DUŠEVNÍHO VLASTNICTVÍ

     Vlastnictvím právní věda zpravidla označuje určitý vztah
osoby, resp. jiného subjektu práva k věci, právu nebo jiné
hodnotě. Vlastnictvím se ovšem také často míní objekt tohoto
vztahu (ve smyslu "majetek"). V tomto druhém smyslu je tento
pojem použit zde, a to i ve spojení duševní vlastnictví.
     Pro jakékoli vlastnictví je příznačné, že bez dalšího je
může užívat a jím disponovat výhradně vlastník. Jen on může dát
svolení jiné osobě, aby jeho vlastnictví užívala nebo jím
disponovala, i když v určitých případech může být výkon
vlastnického práva omezen ex lege, případně rozhodnutím státního
orgánu opírajícím se o zákonné ustanovení.
     V nejobecnější rovině lze rozlišovat podle předmětu tři
druhy vlastnictví: k věcem movitým, k věcem nemovitým a duševní
vlastnictví, jehož předmětem nejsou věci, nýbrž nehmotné statky.
Jsou to výsledky tvůrčí činnosti lidí, jejich intelektu
- myšlenky a jejich projevy.
     Výčet jednotlivých druhů duševního vlastnictví obsahuje
Úmluva o zřízení Světové organizace duševního vlastnictví z roku
1967. Podle ní duševní vlastnictví zahrnuje práva k literárním,
uměleckým a vědeckým dílům, výkonům výkonných umělců, zvukovým
záznamům, vysílání, vynálezům, vědeckým objevům, průmyslovým
vzorům a ochranným známkám, obchodním jménům a názvům. Kromě toho
zahrnuje ochranu proti nekalé soutěži a jakákoli jiná práva,
která jsou výsledkem duševní činnosti na poli průmyslovém,
vědeckém, literárním nebo uměleckém.
     Tento výčet sice nezachycuje novinky posledního vývoje,
avšak přesto ukazuje, že předmět duševního vlastnictví může být
dvojí. Jsou to jednak vlastní myšlenky realizovatelné ve výrobní
oblasti (průmyslové vlastnictví), za druhé pak projevy, resp.
ztvárnění myšlenek, které jsou zpravidla uměleckými, ale někdy
i technickými výtvory (autorská práva).
     Duševní vlastnictví je nezávislé na hmotném substrátu,
s nímž je spojeno. Nehmotný statek může být užíván kdykoli
a kdekoli na celém světě, neomezeným počtem subjektů, bez újmy na
své podstatě. Tato vlastnost je označována jako potencionální
ubiquita.
     Práva k duševnímu vlastnictví jsou založena na zásadě
teritoriality. Uplatnění této zásady znamená, že práva vznikající
na základě práva určitého státu jsou chráněna pouze na území
tohoto státu. Vztahy k duševnímu vlastnictví se na území určitého
státu řídí pouze právním řádem tohoto státu (zákon země ochrany
- lex loci protectionis). Ochrana duševnímu vlastnictví je tedy
poskytována vždy jen na území toho státu, který dané právo
chrání. Ochrana mezinárodní v pravém slova smyslu existuje zatím
spíše výjimečně, i když více než stoleté snahy o překonání
územního principu již přinesly své ovoce.
     Odlišná je situace u dispozice s předměty práv duševního
vlastnictví. Tyto dispoziční vztahy jsou vztahy závazkovými a
mohou se, jako každé jiné závazkové vztahy, řídit kterýmkoli
právním řádem.
     Celá oblast práv z duševního vlastnictví má tedy své dvě
tradiční složky: práva průmyslová na jedné straně a práva
autorská a příbuzná na straně druhé. V nejnovější době se
objevují specifická práva, která nelze zařadit ani do jedné
z uvedených kategorií, např. práva k topografiím polovodičových
výrobků nebo práva k novým odrůdám rostlin.

a) Pojem průmyslového vlastnictví a internacionalizace ochrany
průmyslových práv

     Průmyslové vlastnictví je druhem duševního vlastnictví
a vztahuje se tedy k výtvorům lidského intelektu. Týká se jejich
podstaty, tedy vlastního řešení určitého technického problému,
nikoli formy, v níž je toto řešení vyjádřeno vnímatelným
způsobem. Zahrnuje především samy tyto výtvory, jako na je
příklad vynález nebo průmyslový vzor. Předmětem průmyslového
vlastnictví však je kromě vlastního výtvoru také označení výrobku
(případně služby), adresované především spotřebiteli a určené
k bližší specifikaci jeho původu. Výraz "průmyslové" je památkou
na minulé století, kdy byla centrem pozornosti průmyslová výroba.
Ta se ovšem pojímala velmi široce, takže zahrnovala i těžbu
nerostů, zemědělskou výrobu a obchod.
     Pařížská úmluva na ochranu průmyslového vlastnictví z roku
1883 uvádí tyto jeho elementy: (1) patenty, (2) užitné modely,
(3) průmyslové vzory, (4) tovární a obchodní známky, (5) známky
služeb, (6) obchodní jména, (7) údaje o původu zboží, (8)
označení původu zboží a (9) potlačování nekalé soutěže. Dnes
bychom k tomuto výčtu mohli přidat na příklad topografie
integrovaných obvodů, nové odrůdy rostlin, případně, za jistých
podmínek, i počítačové programy.
     Ochrana vynálezů, známek a průmyslových a užitných vzorů má
formu přiznání práva k výlučnému využívání majiteli tohoto práva.
Úkon, který má tyto důsledky, je vlastně veřejnoprávní akt. Tak
na příklad patent na vynález udělí ve správním řízení Úřad
průmyslového vlastnictví, který je státním orgánem.
     Z toho vyplývá již zmíněná teritoriální povaha průmyslových
práv. Projevuje se tím, že na příklad udělené patenty nebo zápisy
ochranných známek a průmyslových vzorů jsou účinné pouze na území
státu, jehož orgán udělil patent nebo provedl zápis. Chce-li
vlastník patentu, známky nebo průmyslového vzoru získat ochranu
i v dalších státech, musí o ni, až na dále uvedené výjimky, žádat
v každém z těchto států zvlášť.
     Propojení ekonomik jednotlivých států, které existuje již
řadu desetiletí ve formě mezinárodního obchodního styku
a internacionalizace kapitálu, si však již před více než 100 lety
vyžádalo alespoň částečné překonání této teritoriální omezenosti
průmyslových práv. V současné době, kdy toto propojení národních
ekonomik je v důsledku nových forem stále těsnější, snižuje se
relativně význam pouhé národní ochrany a prudce roste význam
ochrany v zahraničí. Patent udělený na významnější vynález jen
v zemi původu má sám o sobě jen malý význam a ve skutečnosti
nezaručuje žádoucí ochranu proti zneužívání vynálezu.
O spolehlivé ochraně lze mluvit teprve tehdy, je-li vynález
patentově chráněn ve všech státech, kde by přicházelo v úvahu
jeho využívání. Příkladem trestuhodně zanedbané ochrany
v zahraničí je Rubikova kostka patentovaná zpočátku pouze
v Maďarsku, čímž bylo umožněno její napodobování a výroba kdekoli
jinde bez souhlasu autora vynálezu a tím i bez jeho podílu na
obrovském zisku z jejího komerčního využití.
     Snaha zaručit možnost získání řádné ochrany průmyslových
práv svých občanů i v jiných státech vedla již před více než sto
lety některé státy k sjednání mnohostranné mezinárodní úmluvy na
ochranu průmyslového vlastnictví. Je jí Pařížská úmluva na
ochranu průmyslového vlastnictví, podepsaná v r. 1883, která má
z hlediska svého obsahu obecnou povahu. Postupem času byla na
jejím základě sjednána celá řada speciálních smluv, upravujících
každá vždy jen určité průmyslové právo.
     Ideálním právním prostředkem účinné mezinárodní ochrany by
byla internacionalizace průmyslových práv udělených
v jednotlivých státech, tj. rozšíření jejich působnosti na více
zemí. U ochranných známek a průmyslových vzorů již existuje, na
základě mnohostranných mezinárodních smluv, možnost mezinárodního
zápisu s účinností ve smluvních státech. U ochrany vynálezů došlo
zatím k vytvoření regionálních patentů mezi některými zeměmi
Evropy, Asie (býv. SSSR), jakož i Afriky.
     Zmíněnou absolutní internacionalizací, zatím téměř
nedosažitelnou, se však možnosti mezinárodní dimenze ochrany
nevyčerpávají. I její skromnější formy představují velmi účinné
prostředky k usnadnění pozice nositele průmyslového práva ve
vztahu k zahraničí. Na příklad u patentů velmi pomáhá institut
mezinárodních přihlášek patentů, i když samotné udělování patentů
nadále náleží, až na výjimky, jednotlivým státům (viz dále PCT).
I další instituty, jako např. právo priority, výrazně usnadňují
ochranu ve více státech, kterou by jinak bylo obtížné nebo
nemožné získat.

b) Autorské právo a jeho internacionalizace

     Pojem  "autorské  právo"  lze  chápat  ve smyslu objektivním
(souhrn právních norem upravujících autorskoprávní vztahy) a sub-
jektivním (právo autora nebo jiné oprávněné osoby k dílu - výluč-
né právo dílo užívat a disponovat  s ním). Co do obsahu práva au-
torského rozlišuje se autorské právo  v užším smyslu (ochrana au-
torských  děl) a  v širším  smyslu (tj.  navíc i  práva výkonných
umělců,  výrobců zvukových  záznamů a  provozovatelů rozhlasového
a televizního vysílání - tedy tzv. práva příbuzná).
     Autorské právo podobně jako práva průmyslová je založeno na
principu teritoriality. Vzhledem k technickému rozvoji
komunikačních prostředků, k odstranění ideologických bariér
a k tomu, že dnes již pro šíření děl mají hranice států jen velmi
malý faktický význam, ochrana omezená na jediný stát (např.
státní příslušnosti autora) by byla zpravidla naprosto
nedostatečná a pro mnohá díla zcela bezvýznamná. Je proto vždy
třeba usilovat o dosažení ochrany ve všech státech, kde může být
dílo užíváno, a to pokud možno tak, aby ochrana byla všude
obsahově stejná nebo podobná. To je úkolem mezinárodních smluv
sjednávaných pro oblast práva autorského a práv příbuzných.

2. OCHRANA DUŠEVNÍHO VLASTNICTVÍ JAKO NEZBYTNÁ SOUČÁST
MEZINÁRODNÍHO OBCHODU

     Spolehlivá ochrana průmyslových a autorských práv
a průmyslově právní a autorskoprávní čistota je nezbytnou
podmínkou všech forem mezinárodního hospodářského a obchodního
styku - od jednoduchých forem mezinárodního obchodu (výměna
zboží) až po investice v cizích státech. Tím se tato oblast stává
stále aktuálnější ve světě a dvojnásob v naší zemi.
     Zejména v druhé polovině tohoto století došlo k velkému
nárůstu světového obchodu s technologicky náročnými výrobky, tedy
výrobky choulostivými z hlediska práv k duševnímu vlastnictví.
Tyto výrobky dnes na příklad tvoří cca 25% celkového vývozu USA.
V 80. letech se stala ochrana duševního vlastnictví klíčovou
otázkou mezinárodního obchodu. Zejména nejvyspělejší státy se
začaly potýkat s rostoucími ztrátami působenými padělateli
a piráty, kteří zneužitím výsledků tvůrčí práce jiných dokázali
v masovém měřítku produkovat výrobky vysoké technologické úrovně
levněji a tudíž s větší schopností konkurence. Ukázalo se, že
duševní vlastnictví je nejen důležitým zdrojem národních příjmů,
ale při zneužití i příčinou obrovských ztrát.
     Ukázkou toho, jaký význam se přikládá ochraně práv k
duševnímu vlastnictví, může být Dohoda o obchodních vztazích mezi
bývalou ČSFR a USA ze dne 12. dubna 1990. Tato dohoda, uzavřená
ještě před reformou českého zákonodárství upravujícího ochranu
průmyslových a autorských práv, velmi důrazně a podrobně zavazuje
strany k zajištění jejich ochrany. Není nutné zvláště
zdůrazňovat, že tato část Dohody byla adresována především
tehdejší československé straně. Bez nadsázky je možno říci, že
československá strana se Dohodou zavázala k ochraně, která je
dnes v obou smluvních státech běžná, avšak tehdy ji nebylo možné
v Československu okamžitě právně zajistit.
     Podle článku X obě strany souhlasily se zavedením přiměřené
a účinné ochrany pro patenty, ochranné známky, autorská práva,
obchodní tajemství a topografie integrovaných obvodů. Tentýž
článek jde dále do podrobností a vyžaduje poskytování
autorskoprávní ochrany pro databáze a počítačové programy,
ochranu tzv. audiovizuálních děl na 50 let od zveřejnění, stejnou
ochranu zvukovým záznamům s ochranou proti nedovolenému
rozšiřování, rozmnožování a dovozu, ochranu topografií
integrovaných obvodů, ochranu všech výrobků a postupů ve všech
oblastech techniky (včetně oblastí v tehdejší ČSSR vyňatých
z patentové ochrany) a ochranu obchodního tajemství.
     Touto formulací závazků však Dohoda nekončí. Ty jsou ještě
dále velmi podrobně rozvedeny ve výměnných dopisech, které tvoří
součást Dohody. Jejich obsah je velmi blízký dnešní platné české
právní úpravě. V tehdejších poměrech si však americká strana
ochranu, na níž nekompromisně trvala, musela zajistit alespoň
takto smluvně. Včlenění těchto závazků do Dohody bylo podmínkou
pro její schválení z americké strany. Jinak by nebyl dán souhlas
s rozvojem a podporou, ani s usnadňováním vzájemného obchodu.
Vyvážet své výrobky, služby a kapitál lze s minimálním rizikem
jen do země, kde je ochrana průmyslových a autorských práv řádně
zajištěna.
     Dostatečná ochrana duševního vlastnictví pro vývozce
technologie (ale i zboží podléhajícího ochraně autorskoprávní) má
tak dva aspekty:
a) zajištění ochrany práv v dovážejících státech tím, že tyto
státy ochranu umožní stejně jako svým příslušníkům (tedy v rovině
veřejnoprávní) a
b) možnost účinného vynucení těchto práv v jednotlivých
konkrétních případech, přesné stanovení odpovědnosti a způsobů
její realizace (v rovině soukromoprávní).
     První z obou aspektů je rozebrán v následujícím textu,
o druhém bude pojednáno v kapitole o závazkových vztazích.

3. NÁRODNÍ (ASIMILAČNÍ) REŽIM JAKO ZÁKLAD CIZINECKÉHO REŽIMU
V OBLASTI OCHRANY DUŠEVNÍHO VLASTNICTVÍ

     Národní režim (jinak též zásada národního zacházení,
asimilační režim) znamená, že zahraniční subjekt
může v daném státě získat ochranu svých práv k duševnímu
vlastnictví na jeho území, a že zároveň nebude diskriminován ve
vztahu k subjektům domácím. Znamená tedy, že na příklad ochrana
průmyslového nebo autorského práva cizince může být odepřena
pouze ze stejných důvodů jako vlastnímu příslušníkovi. V praxi
států je tento národní režim mezinárodními smlouvami zajištěn
tak, že příslušné vnitrostátní právní normy se vztahují na
tuzemské příslušníky a zároveň ve stejném znění i na cizince ze
smluvních států příslušných úmluv. Tyto mezinárodní smlouvy
vylučují jakékoli uplatňování reciprocity, která je ovšem naopak
základem vztahů k příslušníkům států nesmluvních.
     Národní režim je však jen prvním krokem k vytvoření
spolehlivé ochrany. Musí být doplněn ještě alespoň minimálním
standardem práv, která by měl každý stát zajišťovat. Je-li úroveň
ochrany určená vnitrostátním právem jednotlivých států různá,
národní režim na tom nic nezmění, neboť cizinci nezajistí více,
než kolik je v daném státě obecně poskytováno. Proto mnohostranné
úmluvy, které obsahují národní režim jako základní zásadu,
zároveň obsahují další věcná ustanovení, jejichž cílem je
harmonizovat vnitrostátní normy smluvních států (především hmotně
právní) a zajistit tak všude alespoň minimální úroveň ochrany.
     Právě uvedený důvod je v poslední době někdy používán jako
argument proti národnímu režimu. Zajišťuje-li stát A svým
příslušníkům určité právo, a stát B toto právo vůbec nezná, vede
národní režim k faktické diskriminaci příslušníků státu A ve
státě B, neboť tam toto právo neexistuje pro nikoho, zatímco ve
státě A může toto právo uplatnit jak vlastní příslušník, tak
i příslušník státu B.

II.Základnímezinárodní úprava
duševního vlastnictví: Od Pařížské
unijní úmluvy (1883) k Dohodě TRIPS
(1994)

1. PAŘÍŽSKÁ ÚMLUVA NA OCHRANU PRŮMYSLOVÉHO VLASTNICTVÍ (PAŘÍŽSKÁ
UNIJNÍ ÚMLUVA)

OKOLNOSTI VZNIKU

     Ryze teritoriální charakter průmyslových práv vždy
znesnadňoval jejich účinnou ochranu. Přihlášku k ochraně práva je
nutno podávat v každém státě, kde je tato ochrana požadována,
a to tak, aby všude byly splněny příslušné požadavky lišící se
stát od státu. V některých státech nebyla cizincům zaručena
stejná ochrana jako tuzemcům. U vynálezů mezi podmínky
patentovatelnosti všude patří požadavek novosti. Vzhledem k tomu,
že přihláška vynálezu je ve většině zemí zveřejněna, hrozí zde
ztráta novosti, tedy vznik překážky patentovatelnosti vynálezu
v dalších zemích.
     Tyto praktické problémy ochrany průmyslového vlastnictví
přesahující rámec jednoho státu vyvolaly ve druhé polovině
devatenáctého století nutnost jejich řešení na úrovni
mezinárodní. Ukázalo se, že určitá harmonizace právních předpisů
jednotlivých zemí upravujících průmyslová práva je velmi žádoucí.
Bezprostřední impuls dodala těmto snahám mezinárodní výstava
vynálezů konaná v roce 1873 ve Vídni. Mnoho potencionálních
vystavovatelů nepřijalo pozvání z obavy o nedostatečnou právní
ochranu vystavovaných vynálezů, přestože Rakousko-Uhersko přijalo

nový zákon poskytující dočasnou ochranu vystavovaných
zahraničních vynálezů, známek a průmyslových vzorů a modelů.
     Nejvýznamnějším počinem, který následoval po výstavě, bylo
ještě v témže roce svolání Vídeňského kongresu pro reformu
patentů. Tento kongres přijal řadu zásad, na nichž měla být
založena účinná patentová ochrana. Vlády zúčastněných států byly
vyzvány, aby usilovaly o vypracování mezinárodní úmluvy
o patentové ochraně. V návaznosti na Vídeňský kongres byl svolán
o pět let později do Paříže Mezinárodní kongres o průmyslovém
vlastnictví. Jeho hlavním závěrem bylo doporučení státům
uspořádat mezinárodní diplomatickou konferenci, která by přijala
společnou úpravu ochrany průmyslového vlastnictví. Pařížská
mezinárodní konference, která se sešla v r. 1880, schválila návrh
úmluvy předpokládající vytvoření "unie" zúčastněných států. Další
diplomatická konference byla svolána do Paříže v r. 1883. V jejím
závěru byla schválena a podepsána Pařížská úmluva na ochranu
průmyslového vlastnictví (krátce zvaná Pařížská unijní úmluva).
V platnost vstoupila již v létě 1884 a koncem XIX. století činil
počet smluvních stran 19. Smluvní státy Úmluvy tvoří tzv.
Pařížskou unii. Dnes má tato Unie již více než 100 členů a Úmluva
je stále páteří mezinárodního systému ochrany průmyslových práv.
Československo k ní přistoupilo 5. 10. 1919.
     Pařížská unijní úmluva byla několikrát revidována, a to na
konferencích v Římě (1886), Madridu (1890 a 1891), Bruselu (1897
a 1900), Washingtonu (1911), Haagu (1925), Londýně (1934),
Lisabonu (1958) a Stockholmu (1967). Každá z těchto následných
konferencí přijala "akt revize" Úmluvy. Každý jednotlivý smluvní
stát je vázán tím zněním úmluvy, které odpovídá poslednímu aktu
revize Úmluvy přijatému tímto státem. Česká republika je vázána
stockholmským, tj. nejnovějším zněním, jako ostatně většina
smluvních států. Text úmluvy je vyhlášen ve Sbírce zákonů pod č.
64/1975 Sb. ve znění č. 81/1985 Sb.

OBSAH PAŘÍŽSKÉ ÚMLUVY

     Pařížská unijní úmluva je velmi rozsáhlým a složitým
smluvním dokumentem. Styl jejího textu je poplatný nejen
složitosti upravované problematiky, ale i době vzniku. Úmluva je
nejobecnějším mezinárodně právním dokumentem v oblasti ochrany
průmyslového vlastnictví, které vymezuje takto:

   - patenty na vynálezy,
   - užitné vzory,
   - průmyslové vzory a modely,
   - tovární a obchodní známky a známky služeb,
   - obchodní jméno,
   - údaje o původu zboží, označení původu,
   - potlačování nekalé soutěže.

Pro přehlednost lze ustanovení Úmluvy, vztahující se na
průmyslové vlastnictví obecně, rozdělit do čtyř oblastí:
postavení cizinců (cizinecký režim), unijní priorita, přímá
smluvní pravidla průmyslově právní ochrany a institucionální
rámec.

1. Právní postavení cizinců ve smluvních státech při ochraně
průmyslových práv (národní režim)

     Články 2 a 3 Úmluvy podrobují cizince tzv. národnímu
(asimilačnímu) režimu. Znamená to, že každý smluvní stát musí
zajistit příslušníkům kteréhokoli jiného smluvního státu stejnou
ochranu, jakou poskytuje příslušníkům vlastním. Stejné postavení
jako příslušníci smluvních států mají i jiné osoby s trvalým
bydlištěm (resp. sídlem, jde-li o osoby právnické) ve smluvním
státě.
     Z pravidla národního režimu existují dvě výjimky. První je
možnost uplatnění zvláštních procesních pravidel vůči cizincům,
která se ovšem neuplatňují ve vztahu k tuzemcům (např. požadavek
složení žalobní jistoty). Druhou výjimkou je naopak určité
zvýhodnění cizinců, kteří na rozdíl od tuzemců požívají některých
dalších práv přímo z Úmluvy (např. právo na zápis známky tak, jak
je proveden v jejich domovském státě).

2. Unijní priorita

     Úmluva poskytuje přihlašovatelům průmyslových práv smluvních
(unijních) států tzv. právo priority (přednosti) (článek 4).
Znamená to, že na základě první řádné přihlášky k ochraně
v jednom ze smluvních států může přihlašovatel v průběhu
prioritní lhůty podat další přihlášky týkající se téhož vynálezu,
průmyslového vzoru nebo téže známky v jiných smluvních státech.
Přitom na tyto další přihlášky se hledí jako kdyby byly podány ve
stejný den jako první přihláška. Jinými slovy, tyto další
přihlášky mají přednost před eventuálními přihláškami podanými
v průběhu prioritní lhůty jinými přihlašovateli pro stejný
vynález, stejnou známku apod. Kromě toho tyto pozdější přihlášky
původního přihlašovatele v dalších smluvních státech nejsou
dotčeny např. zveřejněním vynálezu nebo prodejem zboží označeném
známkou, což jsou skutečnosti, které by za normálních okolností
bránily v udělení ochrany.
     Praktická výhoda práva priority spočívá v tom, že
přihlašovatel nemusí podat přihlášky ve všech zemích, kde žádá
o udělení ochrany, zároveň, ale může tak učinit v průběhu celé
prioritní lhůty s vědomím, že rozhodným datem pro všechny další
přihlášky je datum podání přihlášky první. Délka prioritní lhůty
je 12 měsíců pro patenty a užitné vzory a 6 měsíců pro známky
a průmyslové vzory.
     Právo priority se neuplatňuje automaticky. Při každé další
přihlášce je třeba se ho dovolat a zajistit odpovídající
náležitosti. Těmi jsou především tzv. prioritní dokumenty, jimiž
je prohlášení o uplatnění priority s uvedením rozhodných
skutečností a ověřená kopie první přihlášky, která právo priority
založila (eventuálně s příslušným překladem).
     Právo priority může být uplatněno pouze pro stejný předmět
ochrany. Předmět dalších přihlášek musí být tedy stejný jako
předmět první přihlášky. Není možné na příklad do druhé přihlášky
vynálezu uvést zdokonalené řešení a dovolávat se priority
založené přihláškou první. Pro takovéto kombinace však Úmluva
umožňuje uplatnění priority částečné nebo několikanásobné. Je
rovněž možné použít první přihlášku vynálezu k patentové ochraně
jako základ pro uplatnění priority pro následný zápis užitného
vzoru a naopak, je-li předmět obou stejný.

3. Přímá smluvní úprava

     Úmluva obsahuje některé přímé normy, které jsou přímo
aplikovatelné v členských státech Unie. Nejdůležitější z nich
jsou uvedeny v kapitolách věnovaných jednotlivým průmyslovým
právům. S výjimkou toho, co je v úmluvě uvedeno, mají smluvní
státy naprostou svobodu ve vnitrostátní právní úpravě
průmyslového vlastnictví, tedy mohou se pohybovat v rámci nebo
nad rámec minimálního standartu zajištěného Úmluvou.

4. Administrativní rámec

     Pařížská unijní úmluva institucionalizuje sdružení smluvních
států v tzv. Pařížskou unii. Tato Unie je vlastně mezinárodní
organizací, která ovšem v mezinárodních vztazích nevystupuje
samostatně, ale v rámci Světové organizace duševního vlastnictví
(WIPO), sdružující tuto a všechny další obdobné unie na ochranu
jednotlivých průmyslových a autorských práv. Pařížská unie má své
orgány, kterými jsou Shromáždění, Výkonný výbor a sekretariát
v čele s generálním ředitelem, a má rovněž vlastní rozpočet.
Další podrobnosti jsou uvedeny a celý systém orgánů je popsán
v kapitole o Světové organizaci duševního vlastnictví.
     Členy Unie jsou jak státy, které jsou smluvní stranou
Stockholmského aktu (tj. poslední revize Úmluvy z r. 1967), tak
i státy, které jsou stranou pouze některého z aktů
předcházejících. Smluvní stát Stockholmského aktu je přitom
povinen aplikovat stockholmské znění Úmluvy na všechny smluvní
státy Úmluvy a naopak strpět, aby stát, který není stranou tohoto
znění, aplikoval vůči němu to znění Úmluvy, jehož stranou se
naposledy stal (zpravidla to bude lisabonské znění na základě
Lisabonského aktu z r. 1958).
     Jak již bylo naznačeno, úmluva předpokládá vznik dalších
specializovaných smluv a unií, které z ní mají vycházet jako
z obecného základu. Těchto smluv a unií dnes existuje celá řada.
Je o nich pojednáno v dalším textu.
     Každý smluvní stát má podle Úmluvy povinnost zřídit státní
instituci zabývající se průmyslovým vlastnictvím, udělováním
průmyslových práv a jejich zveřejňováním. V ČR je jí Úřad
průmyslového vlastnictví v Praze (do rozdělení ČSFR jí byl
Federální úřad pro vynálezy).
     O důležitosti mezinárodní úpravy průmyslových práv svědčí
následující zajímavé údaje. Odhaduje se, že počet patentů
a podobných dokumentů udělených na celém světě v r. 1990 dosáhl
počtu 750´000. Celkový počet platných patentů ve světě se
odhaduje zhruba na 4,6 miliónu. Národních zápisů známek bylo v r.
1991 asi 750´000 (nepočítaje v to 20´791 mezinárodních zápisů
odpovídajících přibližně 202´000 národním zápisům). Více než 9
miliónů zápisů známek bylo v platnosti na celém světě koncem r.
1991 (plus asi 280´000 mezinárodních zápisů odpovídajících zhruba
2,8 miliónu národních zápisů).

2. BERNSKÁ ÚMLUVA NA OCHRANU DĚL LITERÁRNÍCH A UMĚLECKÝCH

VÝVOJ SMLUVNÍ ÚPRAVY V OBLASTI AUTORSKOPRÁVNÍ

     Potřeba mezinárodní ochrany autorských práv v dnešním pojetí
vyvstala již v XIX. století. Jejím nástrojem byly zpočátku pouze
dvoustranné mezinárodní smlouvy. Až počátkem 80. let byl zahájen
proces překonávání zásady teritoriality na mnohostranném základě.
Již tehdy existovala nevládní organizace známá pod zkratkou ALAI
(Association littéraire et artistique internationale
- Mezinárodní literární a umělecké sdružení), která iniciovala na
rok 1883 svolání do Říma přípravného kongresu Mezinárodní unie na
ochranu autorských práv k dílům literárním a uměleckým. Zde byl
vypracován předběžný návrh mnohostranné mezinárodní úmluvy, který
byl dále dopracován na dvou diplomatických konferencích svolaných
do Bernu v letech 1884 a 1885. 9. září 1886 pak byla rovněž
v Bernu podepsána hotová úmluva, nesoucí název Bernská úmluva na
ochranu děl literárních a uměleckých. Úmluva založila Unii na
ochranu autorských práv k dílům literárním a uměleckým (tzv.
Bernskou unii), složenou ze smluvních států Úmluvy.
     Úmluva vstoupila v platnost 5. prosince 1887 a byla doplněna
v Paříži (1897) a v Bernu (1914) a revidována v Berlíně (1908),
v Římě (1928), v Bruselu (1948), ve Stockholmu (1967) a v Paříži
(1971). Ve svém nynějším znění bývá často označována jako
Revidovaná úmluva bernská. Česká republika je smluvní stranou
posledního (pařížského) znění.
     Bernská úmluva byla vypracována na bázi vnitrostátních
autorskoprávních úprav evropských států, které se v této oblasti
dostaly nejdále (Francie, Itálie, Německo). Je tedy založena na
kontinentálním pojetí autorského práva ("droit d'auteur"), pro
nějž je charakteristická neformální (tj. automatická) ochrana,
pokrývající nejen aspekt majetkový, ale i osobní. Stranami úmluvy
se brzy stala většina evropských zemí a řada zemí mimoevropských,
s výjimkou amerického kontinentu. Ten se ubíral specifickou
cestou odpovídající americkému pojetí autorského práva
("copyright"), charakterizovenému strohou formálností ochrany
uveřejněných děl a zdůrazněním především majetkového aspektu.
Státy amerického kontinentu vytvořily paralelní mnohostrannou
úpravu v podobě otevřené úmluvy sjednané v Montevideu (1889)
a řady panamerických regionálních úmluv.
     Vzhledem k tomu, že většina amerických zemí a zejména USA
nebyly ochotny přistoupit k Bernské úmluvě, vznikly dva
samostatné systémy mezinárodní ochrany, z nichž žádný nebyl
univerzální. Tento důsledek byl považován za natolik vážný, že
sama Společnost národů přijala v r. 1935 rezoluci pověřující
tehdejší Mezinárodní institut pro duševní spolupráci v Paříži
a Římský institut pro sjednocení soukromého práva, aby připravily
novou úmluvu přijatelnou pro obě skupiny států, a to syntézou
prvků Bernské úmluvy na jedné straně a nové panamerické Havanské
úmluvy z r. 1928 na straně druhé. Vypuknutí války však znemožnilo
projednání a přijetí návrhu, který byl během tří let vypracován.
     Myšlenka přijetí nové mezinárodní úmluvy univerzálního
charakteru však neupadla v zapomenutí. Na podnět OSN se jí ujalo
po válce UNESCO (Organizace spojených národů pro výchovu, vědu
a kulturu). Vypracovaný návrh nové úmluvy byl přijat na
diplomatické konferenci v Ženevě dne 6. září 1952, a to pod
názvem Všeobecná úmluva o právu autorském. Slovo "všeobecná"
v názvu úmluvy (v angličtině "universal") vyjadřuje zamýšlený
univerzální charakter úmluvy co do okruhu smluvních stran.
     Sjednáním Všeobecné úmluvy nebyl nikterak dotčen význam
Úmluvy bernské. Úmluvy nejsou inkompatibilní a proto mnohé státy,
včetně České republiky, jsou smluvní stranou obou zároveň.
Eventuálním kolizím, které by přece jen mohly nastat ve vztahu
mezi dvěma státy, které jsou současně stranami obou úmluv,
zabraňuje Dodatkové prohlášení [členských států Bernské unie]
k článku XVII Všeobecné úmluvy. Podle tohoto prohlášení se ve
vztazích mezi státy vázanými Bernskou úmluvou Všeobecná úmluva
nepoužije, pokud jde o ochranu děl, jejichž zemí původu je podle
Bernské úmluvy některý stát Bernské unie.

OBSAH BERNSKÉ ÚMLUVY

     Bernská úmluva je založena na dvou základních zásadách:
teritoriality a asimilace. Podle zásady teritoriality se
autorskoprávní vztahy řídí vždy právem státu, pro jehož území se
ochrana uplatňuje (lex loci protectionis). Zásada asimilace
znamená uplatnění národního režimu, tedy povinnost smluvního
státu nakládat s příslušníky ostatních smluvních států jako se
svými vlastními příslušníky.
     Článek 2 Úmluvy vymezuje literární a umělecká díla jako
všechny výtvory z literární, vědecké a umělecké oblasti, a to bez
ohledu na způsob jejich vyjádření. Následuje podrobný výčet
jednotlivých druhů děl z hlediska formy jejich vyjádření.
Vnitrostátní právo smluvních států může stanovit, že podmínkou
ochrany díla je jeho zachycení na hmotný záznam (nosič). Za
původní díla jsou považovány i překlady, úpravy a podobná
zpracování jiných děl, jakož i díla souborná (sborníky,
encyklopedie). Zvláštní úprava je pro zákonodárství členských
zemí vyhrazena pokud jde o ochranu úředních textů, děl užitého
umění, politických proslovů, přednášek apod.
     Subjekty ochrany jsou podle článku 3 Úmluvy autoři, kteří
jsou občany některého ze států Unie a autoři, jejichž dílo bylo
poprvé uveřejněno v některém ze států Unie. Autoři, kteří mají na
území státu Unie trvalé bydliště a nejsou jeho občany, mají
postavení jeho občanů. Za uveřejněné dílo se považuje dílo vydané
se souhlasem autora, pokud nabídka jeho rozmnoženin uspokojuje
potřeby veřejnosti. Za uveřejnění se nepovažuje provozování díla
dramatického, provedení díla hudebního, vysílání rozhlasem
a televizí apod. Pokud jde o autory filmových děl, jsou chráněni
podle Úmluvy, pokud výrobce díla má sídlo nebo trvalé bydliště
v členském státu Unie.
     Článek 5 Úmluvy rozvádí národní (asimilační) režim. Autoři
mají ve státech Unie (kromě státu původu díla) práva stanovená
zákony těchto států pro vlastní občany a navíc práva zvlášť
přiznaná touto úmluvou. Rozsah ochrany a právní prostředky
k uplatnění práv určuje právo státu, kde se uplatňuje nárok na
ochranu (jedná se opět o lex loci protectionis, nikoli lex fori).
Ochrana ve státě původu se řídí vnitrostátním právem.
     Věcný obsah Úmluvy je podrobně popsán v části o autorském
právu.

3. DALŠÍ MNOHOSTRANNÉ ÚMLUVY

     Od 80. let minulého století bylo sjednáno postupně více než
dvacet mnohostranných smluv týkajících se mezinárodní úpravy
jednotlivých práv i mezinárodních procedur jejich udělování.
Obrovský význam těchto smluv spočívá v tom, že poskytují zásady
hmotně právní úpravy jednotlivých práv nebo stanoví mezinárodní
postupy pro jejich udělování, jimiž lze alespoň částečně překonat
jejich teritoriální omezenost. Je o nich pojednáno dále
v kapitole o jednotlivých právech duševního vlastnictví.
     Přes tento svůj nesporný význam však tyto smlouvy dostatečně
neupravily otázku, která je hlavně v novější době prvořadá
z hlediska praxe: zajištění efektivního vynucení chráněných práv.
     Praxe současného mezinárodního obchodu tak zřetelně ukazuje,
že nestačí právně upravit udělování práv a jejich obsah. Jejich
porušování se stalo v celosvětovém měřítku natolik masové, že se
touto otázkou začal urychleně zabývat bývalý GATT, jehož snahy
vyústily u příležitosti založení Světové obchodní organizace
v přijetí samostatného rozsáhlého smluvního dokumentu, jehož
jeden z hlavních cílů je upravit právě efektivní ochranu práv
z duševního vlastnictví.

4. DOHODA O OBCHODNÍCH ASPEKTECH PRÁV K DUŠEVNÍMU VLASTNICTVÍ
(TRIPS)

     V roce 1948 vzniká zároveň s Mezinárodním měnovým fondem
a Světovou bankou také Všeobecná dohoda o clech a obchodu (GATT).
Funkce této konference, která se později stala quasistálou
mezinárodní organizací, bylo především
1. vytvoření pravidel o maximálních celních sazbách,
2. řešení sporů mezi státy v oblasti obchodu a
3. fórum pro další jednání o liberalizaci světového obchodu.
     8. kolem jednání o liberalizaci světového obchodu bylo tzv.
Uruguayské kolo, ukončené v dubnu 1994 v Marrakeshi. Na této
konferenci byla zároveň provedena závažná institucionální změna
- GATT nahradila nově vytvořena Světová obchodní organizace (WTO
- World Trade Organization). Zároveň bylo uzavřeno 25
mnohostranných mezinárodních dohod týkajících se mezinárodního
obchodu, včetně Dohody o obchodních aspektech práv k duševnímu
vlastnictví (Trade Related Intellectual Property Rights - TRIPS).
     Duševní vlastnictví bylo poprvé zmíněno jako aspekt obchodu
uprostřed Uruguayského kola (1990), kdy se jednání o dohodě
o aspektech duševního vlastnictví souvisejících s obchodem stala
podstatným prvkem jednání v rámci tohoto kola. Bylo zejména
uznáno, že výskyt padělaného a pirátského zboží podkopává obchod
a že u zahraničních investic či transferovanou technologii musí
být kladen dostatečný důraz na ochranu duševního vlastnictví.
     Cílem Dohody je usnadnění mezinárodního obchodu omezením
rušivých vlivůa překážek, podporou účinné a dostatečné ochrany
práv z duševního vlastnictví a zajištěním, že opatření

a procedury vedoucí k vynucení práv z duševního vlastnictví se
samy nestanou překážkami obchodu. Ochrana a vynucení těchto práv
má přispět k podpoře technického pokroku a k rozšíření nových
technologií na základě vzájemné výhodnosti pro producenty
a uživatele technologických znalostí.
     Z hlediska obsahu lze dohodu TRIPS rozdělit na tři části.
První z nich obsahuje hmotně právní úpravu jednotlivých prvků
duševního vlastnictví, druhá předepisuje smluvním státům národní
prostředky pro vynucování práv z duševního vlastnictví a třetí se
zabývá prevencí a řešením sporů mezi smluvními státy.

1. Hmotně právní ustanovení a cizinecký režim. Dohoda zajišťuje
svými hmotně právními ustanoveními minimální standard ochrany
duševního vlastnictví ve smluvních státech. V této souvislosti
Dohoda odkazuje na čtyři mnohostranné úmluvy spravované Světovou
organizací duševního vlastnictví, a sice na Pařížskou unijní
úmluvu na ochranu průmyslového vlastnictví, Bernskou úmluvu na
ochranu literárních a uměleckých děl, Mezinárodní úmluvu na
ochranu výkonných umělců, výrobců zvukových záznamů
a rozhlasových a televizních organizací (Římská úmluva) a Smlouvu
o duševním vlastnictví týkajícím se integrovaných obvodů. Dohoda
vyžaduje dodržování těchto smluv, a to s výjimkou práv morálních
v oblasti práva autorského.
     Odkaz na uvedené smlouvy Dohoda doplňuje řadou vlastních
pravidel, obsahujících úpravu v dřívějších smlouvách
nedostatečnou nebo neexistující. Dohoda je tedy jakousi
nadstavbou nad Pařížskou a Bernskou úmluvou.
     Pokud jde o režim cizinců, Dohoda spočívá na dvou základních
zásadách:
a) každý smluvní stát je povinen zacházet s příslušníky jiných
smluvních států stejně jako se svými příslušníky (národní režim),
b) přizná-li smluvní stát režim nejvyšších výhod jinému smluvnímu
státu, musí ho přiznat také všem ostatním.
     Národní (asimilační) režim zabraňuje diskriminaci mezi
cizinci a vlastními příslušníky, zatímco režim nejvyšších výhod
zakazuje diskriminaci mezi cizinci navzájem. To posiluje zejména
malé země ve vztahu k velkým. Cizinecký režim se netýká jen
standardu ochrany jako takové, ale i věcí souvisejících
s dostupností, rozsahem, možností udržování a vynucování práv
z duševního vlastnictví, včetně Dohodou stanovených specifických
věcí týkajících se využívání práv.

2. Vynucení práv z duševního vlastnictví je oblastí, kterou
předcházející úmluvy buď neupravily vůbec nebo jen minimálně
a tudíž nedostatečně, přestože v posledních desetiletích je právě
tento aspekt v popředí zájmu světového obchodu. Dohoda stanoví v
této souvislosti povinnosti smluvních států, které se zavazují
respektování porušovaných práv zajistit. O prostředcích vynucení
těchto práv podle Dohody je pojednáno v kapitole o právech
vyplývajících z duševního vlastnictví a jejich vynucování.

3. Ochrana utajovaných informací. TRIPS je prvním mezinárodním
dokumentem, který vyžaduje od smluvních států ochranu utajovaných
informací, jimiž jsou know-how a obchodní tajemství (článek 39).
Ochrana musí být poskytnuta informaci, která je tajná, má
v důsledku utajení komerční hodnotu a je udržována v tajnosti.
Utajovaná informace není součástí duševního vlastnictví. Způsob,
jakým je informace zpřístupněna, musí být v rozporu s poctivou
obchodní činností (např. musí jít o porušení smlouvy, získání
této informace pomocí třetích osob, které o její tajnosti věděly
apod.).

4. Předcházení sporům a jejich řešení. Dohoda obsahuje rovněž
ustanovení o prevenci vzniku sporů mezi smluvními státy a jejich
řešení (Část V Dohody, články 63 a 64). Prevence spočívá v tom,
že smluvní státy mají rozsáhlou informační povinnost pokud jde
o otázky upravené Dohodou. Je to velmi účinné preventivní
opatření, neboť v praxi mnohé spory vznikají zbytečně v důsledku
nedostatečné informovanosti států. Pro samotné řešení vzniklých
sporů Dohoda odkazuje na články XXII a XXIII GATT a na Ujednání
o pravidlech a řízení při řešení sporů.

5. Další ustanovení. Článek 62, který tvoří Část IV Dohody,
ukládá závazek odstranit zbytečné komplikace při udělování
ochrany u jednotlivých práv z duševního vlastnictví ze strany
státních orgánů.
     Přechodná ustanovení (články 65 a následující) stanoví pro
jednotlivé kategorie smluvních států lhůty, v nichž musí začít
plnit všechny závazky převzaté Dohodou. Pro země, které jsou
v procesu ekonomické transformace od ústředně plánovaného
hospodářství k tržnímu, lhůta končí 1. ledna 2000 za předpokladu,
že zároveň strukturálně reformují svůj systém ochrany duševního
vlastnictví a mají problémy s vypracováváním a implementací
jednotlivých norem této oblasti. Pro rozvojové země platí tato
lhůta bez dalších podmínek.