Práva naoznačení

6. OCHRANNÉ ZNÁMKY

a) Základní pojmy

     Značky k označování zboží s funkcí identifikovat a tím
i rozlišovat jednotlivé výrobce nebo obchodníky se objevují
s příchodem kapitalismu. Ochrannou funkci pak nabývají později,
a to postupně v průběhu XIX. století.
     Známka je značka, která slouží především k odlišení výrobků
určitého výrobce od výrobků výrobců jiných. V češtině se vžil
obecný pojem "ochranná známka", pokrývající všechny druhy známek
a zdůrazňující jejich ochrannou funkci. Tento pojem v praxi
odpovídá francouzskému "marque" a anglickému "trademark", i když
z ryze jazykového hlediska nejde o zcela přesné ekvivalenty.
Ochranné známky mohou být různého druhu: podle předmětu označení
rozlišujeme známky tovární, obchodní a známky služeb. (Anglický
pojem "trademark" zahrnuje v praxi nejen obchodní, ale i tovární
známky.)
      Známka se používá především tak, že se umisťuje přímo na
výrobcích (resp. jejich obalech) a používaná kdekoli jinde
v souvislosti s komercializací těchto výrobků nebo služeb, např.
ve všech druzích reklamy, v různých tiskovinách, v obchodech
apod. Hlavní funkce známky jsou dnes následující:
1) identifikační, která napomáhá spotřebiteli vybrat si výrobek
nebo službu vykazující požadované vlastnosti, zejména kvalitu,
jakož i výrobek (službu) určitého původu,
2) rozlišovací, která umožňuje snadno odlišit výrobky různých
výrobců nebo služby různých poskytovatelů,
3) ochranná, která znamená, že danou značkou bude označen právě
jen ten výrobek, který byl vyroben příslušným výrobcem, a nikoli
výrobek jiný (totéž platí o poskytovatelích služeb),
4) reklamní.
     Známky mohou být z hlediska způsobu prezentace různého
druhu, a to zejména slovní ("Minolta"), obrazové (značky
automobilů, např. třícípá hvězda Mercedes Benz), číselné
("4711"), kombinované ("Pilsner Urquell" na etiketách lahví),
prostorové (trojrozměrné) (tvar láhve "Coca-Coly"), obrazové
pohyblivé, případně i se zvukem (znělka filmů "Metro Goldwyn
Mayer"). Uvedené prvky mohou být kombinovány nejrůznějším
způsobem (slovo "MORA" s obrázkem plynového plamene). Stejný
výrobek může být (a často je) chráněn několika známkami (např.
slovní v různých jazycích a zároveň obrazovou, případně
kombinovanou v různých jazycích apod.). Zvláštním druhem slovní
známky je slogan ("Kočky by kupovaly Whiskas").
     Podle dalších kritérií lze známky dělit na známky
- kolektivní, náležející skupině nebo sdružení podniků. Jejich
používání je vyhrazeno členům této skupiny nebo sdružení. Slouží
k odlišování charakteristických vlastností výrobků nebo služeb
této skupiny podniků od vlastností výrobků nebo služeb jiných
výrobců (poskytovatelů). Mohou být použity zároveň s individuální
známkou příslušného podniku;
- blokážní (obranné), které jsou nepoužívanými známkami, a to
variacemi nebo napodobeninami určité používané známky, vyžadující
zvýšenou ochranu proti napodobení. Ochrana této používané známky
je tak zvýšena ztížením možnosti jejího napodobení jiným
subjektem, neboť původní podnik si vlastně nechává chránit nejen
vlastní známku, ale i její případné napodobeniny. Použití
blokážních známek je možné jen ve státech, jejichž známkové právo

nestanoví používání známky jako podmínku její ochrany;
- proslulé (notoricky známé, podle nové české úpravy všeobecně
známé), které jsou tak vžité, že mají pro totožné nebo obdobné
zboží (služby) rozlišovací způsobilost i když nejsou zapsány.
Takové známky jsou podle čl. 6 bis Pařížské unijní úmluvy
chráněny v každém smluvním státě, v níž jsou pro takové zboží
(služby) notoricky známy. Ochrana proslulé známky je vždy
známkoprávní, na rozdíl od nezapsané tzv. známky světové, která
je chráněna známkoprávně pouze pro výrobky (služby) pro které je
zároveň známkou proslulou, zatímco pro další výrobky (služby) je
chráněna již jen z titulu ochrany proti nekalé soutěži (např.
"Camel" pro cigarety a stejná známka pro boty);
- známky "telle-quelle" - podle čl. 6 quin. Pařížské unijní
úmluvy známky, které byly na základě zápisu v zemi původu
přihlášeny k ochraně v jiné unijní zemi. Zde musí být zapsány tak
(v takové formě - telle), jak (quelle) byly zapsány v zemi
původu. Zásada telle-quelle se však vztahuje jen na provedení
známky;
- certifikační, které ve skutečnosti ochrannými známkami nejsou.
Mají podobný účel jako známky kolektivní. Mohou však být
používány i podniky nenáležejícími do určené skupiny, pokud
jejich výrobky nebo služby mají určené vlastnosti (symbol "čistá
střižní vlna"). Tato známka má jedinou funkci: potvrzuje tyto
vlastnosti a tím informuje spotřebitele.
     Podmínkami způsobilosti známky pro zápis jsou: rozlišovací
schopnost známky, neexistence klamavého charakteru známky
a soulad s veřejným pořádkem a morálkou. Zvlášť se posuzují
případy, kdy jako známka má sloužit jméno (příjmení) osoby,
zeměpisné označení, slogan, tvar obalu, barva, resp. kombinace
barev.
     Požadavek rozlišovací schopnosti známky vyplývá z její
rozlišovací funkce. Známka proto nesmí být pouhým označením
vlastního výrobku nebo jeho druhovým názvem. Tak na příklad
obrázek kávového zrna nebo slovo "káva" nemůže být samo o sobě
známkou, neboť taková známka by splývala s druhovým označením
a neodlišovala by produkt jednoho výrobce od produktů téhož druhu
výrobců jiných. Ve většině zemí angloamerického systému práva se
uznává i možnost nabytí rozlišovací schopnosti známky už jejím
užíváním.
     Za podobnou, resp. zaměnitelnou známku nelze považovat
takovou, která obsahuje stejný nebo podobný prvek spočívající
v zeměpisném nebo druhovém označení. Tak v rozhodnutí Úřadu
průmyslového vlastnictví ze dne 12. dubna 1995 ve věci návrhu na
výmaz známky "BOHEMIA BEAUTY FLACON", který podal majitel novější
známky "BOHEMIA CRYSTALEX", se uvádí: "Navrhovatel si nemůže
přivlastňovat slovní prvek BOHEMIA, který je pouze zeměpisným
údajem, navozujícím místo původu zboží označeného ochrannou
známkou, pro veškeré známky týkající se výrobků ze skla."
     Známka dále nesmí být klamavá, tedy uvádět spotřebitele
v omyl. Nelze na příklad užívat známku s obrázkem ovce
k označování textilních výrobků z umělých vláken. Šlo by
o klamání spotřebitele a tudíž o nekalosoutěžní jednání.
O klamání spotřebitele jde tedy tam, kde známka sugeruje
spotřebiteli určitou skutečnost, která neexistuje.
     Právo ke známce vzniká zásadně zápisem do známkového
rejstříku vedeného známkovým úřadem (úřadem průmyslového
vlastnictví), a to po provedeném řízení. Zapsaná ochranná známka
může být jako taková označena symbolem sestávajícím z písmene
R v kroužku nebo z písmen TM nebo SM (bez kroužku), což znamená
"trade mark" a "service mark". Může být případně doprovázena
slovním odkazem na provedený zápis (např. "Registered Trade
Mark").
     O zápisu rozhodne úřad průmyslového vlastnictví na základě
přihlášky majitele známky a výsledku řízení o této přihlášce.
V některých zemích, zejména angloamerických, se známka může stát
chráněnou již faktem svého předchozího používání. Známky jsou
zveřejňovány jednak v průběhu řízení o přihlášce (aby byla dána
možnost uplatnění námitek), podruhé pak v úředním věstníku jako
zapsané.
     Známky se zapisují vždy jen pro určité druhy výrobků nebo
služeb podle toho, co je předmětem označení. Toto je velmi
důležité vymezení, neboť je tak zároveň určen rozsah ochrany. Na
příklad známka ZETOR, zapsaná pro užitková vozidla (traktory), je
chráněná jen pro výrobky této třídy a nikoli pro výrobky jiné.
Z hlediska známkoprávního tedy kdokoli může používat známku ZETOR
bez svolení jejího majitele např. pro označování potravinářských
výrobků.
     Zde je ovšem třeba si uvědomit, že známkoprávní ochrana není
jedinou ochranou, která se v těchto případech uplatní. Existuje
rovněž obecná ochrana v rámci postihu nekalé soutěže.
     Známkoprávní ochrana spočívá ve výlučném právu majitele ke
známce, tedy v právu užívání známky a dispozice se známkou.
Zakládá tato nejdůležitější konkrétní výlučná práva: užívat
známku pro zapsané výrobky (služby), bránit se užívání stejné
známky pro obdobné druhy výrobků (služeb), bránit se užívání
podobné známky jiným subjektem.
     Zápis známky má platnost jen po omezenou dobu (v ČR 20 let).
Je však obnovitelný, a to neomezeně. Některé známky jsou tak
zapsány a chráněny již více než 100 let. Zmeškání včasné obnovy
může mít za následek její skončení a vymazání známky z rejstříku.
Známkové zákony jednotlivých zemí specifikují lhůtu, po kterou
známka zůstává chráněná, je-li obnova do jejího ukončení
provedena (zpravidla 6 měsíců, tzv. délai de grace).
     V České republice jsou ochranné známky upraveny zákonem
č137/1995 Sb.

b) Ustanovení Pařížské unijní úmluvy o ochranných známkách

     Zápisy téže známky v jednotlivých státech jsou na sobě
nezávislé. Žádost o zápis známky nemůže být odmítnuta jen proto,
že známka nebyla zapsána v zemi původu (neplatí pro mezinárodní
zápis). Je-li však známka zapsána napřed v zemi původu, má
přihlašovatel v jiném smluvním státě právo na zápis a ochranu
známky v její původně zapsané formě ("telle-quelle"), i když by
to jinak nebylo v souladu s právním řádem tohoto dalšího státu.
Výjimky z této zásady lze připustit jen v taxativně vyjmenovaných
případech. Důvodem je snaha o to, aby forma známky byla ve všech
státech stejná.
     Je-li v daném smluvním státě používání zapsané známky
povinné, zápis nesmí být zrušen pro neužívání známky dříve než po
uplynutí rozumné doby a jen není-li neužívání známky náležitě
odůvodněno.
     Zápis známky nesmí být odmítnut jen proto, že v daném státě
je omezen nebo zakázán prodej výrobků označených touto známkou.
     Úmluva zavazuje smluvní státy k odmítnutí nebo zrušení
zápisu, resp. k zákazu užívání známky, která by byla s to vyvolat
záměnu s jinou známkou notoricky známou v této zemi. Tato
"notoricky známá známka" nemusí být ani zapsaná, ani užívaná,
avšak musí být proslulá. Stanovení, které známky se v daném státě
považují za notoricky známé, přísluší jeho správním nebo soudním
orgánům. Těm také náleží posouzení, zda je splněna hlavní
podmínka této ochrany notoricky známé známky: zda je další známka
přihlášená k zápisu, zapsaná nebo používaná pro stejné nebo
podobné výrobky.
     Smluvní státy se zavazují k odmítnutí nebo zrušení zápisu
známky, která napodobením, reprodukcí nebo překladem může vyvolat
záměnu s chráněnou známkou používanou v tomto státě jinou osobou
pro stejné nebo podobné výrobky. Obdobný závazek smluvních států
se týká známek obsahujících erby, vlajky, státní znaky a jiné
symboly státní svrchovanosti, jakož i obdobné symboly, zkratky
nebo názvy mezinárodních vládních organizací.
     Užívá-li majitel známku v podobě, která se liší svými prvky
od podoby, v níž byla v některém ze smluvních států zapsána, nemá
to žádný vliv na tento zápis a na ochranu, pokud tyto odlišnosti
nejsou takového druhu, aby ovlivnily rozlišovací povahu známky.
     Má-li dojít k přechodu práv ke známce na jiný subjekt, může
vnitrostátní právo smluvního státu požadovat, aby zároveň na
tento subjekt přešel i podnik, k němuž se známka váže.
     Ochrana musí být poskytována i známkám služeb a kolektivním
známkám. Úmluva dále předepisuje členským státům povinnost
povolit alespoň šestiměsíční poshovění k zaplacení poplatků
stanovených pro zachování ochrany (obnovení zápisu známky).

c) Další mezinárodní smlouvy obsahující úpravu známkového práva

     Úpravu známkového práva obsahuje především Dohoda TRIPS
(články 15 a násl.), jejímž ustanovením odpovídá česká úprava. Za
zmínku stojí článek 16 týkající se všeobecně známých známek, kde
se smluvní státy zavazují k ochraně těchto známek před zneužitím
i v případech, kdy by šlo o jiné druhy zboží nebo služeb, než pro
které je taková známka zapsána.
     Komplexní úpravu známkového práva obsahuje Smlouva
o známkovém právu, uzavřená v rámci Světové organizace duševního
vlastnictví v Ženevě v roce 1994. Smlouva zatím nevstoupila v
platnost. Jejím cílem je sblížení známkového práva smluvních
zemí.

d) Mezinárodní zápis ochranných známek
Madridská dohoda o mezinárodním zápisu známek

PODSTATA MEZINÁRODNÍHO ZÁPISU

     Teritoriální omezenost známkové ochrany se projevuje tím, že
každá známka je chráněná jen ve státech, v nichž je zapsaná
(registrovaná). Dosud se tuto omezenost nepodařilo překonat
zavedením mezinárodní nebo regionální známky, která by požívala
ochrany ve více státech. Internacionalizace se však podařila,
a to již před více než sto lety, alespoň pro vlastní zápis
(registraci) známky, což představuje i v dnešních podmínkách
obrovský pokrok. Stalo se tak v roce 1891 sjednáním Madridské
dohody o mezinárodním zápisu známek, která o rok později
vstoupila v platnost. Smluvní státy tvoří tzv. Madridskou unii.
     Tato dohoda umožňuje získat ochranu v kterémkoli ze
smluvních států na základě jediného zápisu, učiněného
u mezinárodního orgánu, kterým je Mezinárodní úřad (sekretariát
Světové organizace duševního vlastnictví se sídlem v Ženevě).
Odpadá tedy nutnost zjišťovat a dodržovat pravidla pro zápis
známky v jednotlivých státech, překládat text přihlášky do
příslušných jazyků, platit v každém státě registrační poplatek,
hlídat termíny pro obnovu zápisu apod.
     Madridská dohoda prošla rovněž řadou revizí, a to na
konferencích v Bruselu (1900), Washingtonu (1911), Haagu (1925),
Londýně (1934), Nizze (1957) a Stockholmu (1967). Také v roce
1979 byl její text změněn. V roce 1989 byl sjednán Protokol
k Madridské dohodě, který obsahuje další změny a doplňky Dohody.
Tento Protokol však dosud nevstoupil v platnost. Dohoda je
doplněna tzv. Prováděcím předpisem, který obsahuje úpravu
technických a jiných podrobností a rozvádí tak ustanovení Dohody.
Česká republika je vázána stockholmským zněním Dohody i změnou
z r. 1979, jakož i Prováděcím předpisem. Ve Sbírce zákonů je text
Dohody publikován pod č. 65/1975 Sb.
     Mezinárodní zápis nesměřuje k mezinárodní ochraně, nýbrž jen
nahrazuje jednotlivé zápisy u známkových úřadů členských států.
Přihlašovatel absolvuje celou formální proceduru řízení o zápisu
pouze dvakrát: u známkového úřadu v zemi původu známky a poté
u Mezinárodního úřadu. Mezinárodní přihláška se podává pouze ve
francouzštině. Přihlašovatel v ní uvede smluvní státy, v nichž
o ochranu žádá. Poplatek odpovídá počtu zvolených států a platí
se jednorázově na začátku jednotného dvacetiletého období ochrany
(buď na celých 20 let, nebo zatím jen na prvních 10 let).
     Od vstupu Madridské dohody v platnost (1892) bylo do
mezinárodního rejstříku zapsáno kolem 585 000 známek, z nichž asi
u 280 000 je zápis stále platný. Každoročně je učiněno více než
20 000 nových zápisů nebo jejich obnov (po uplynutí dvacetiletého
období ochrany).

ŘÍZENÍ O MEZINÁRODNÍM ZÁPISU

     Přihlášku mezinárodního zápisu známky může podat v prvé řadě
příslušník smluvního státu (fyzická nebo právnická osoba).
U příslušníků nesmluvních států se vyžaduje trvalé bydliště nebo
sídlo na území smluvního státu. Jde o stejný systém jako
v případě Pařížské unijní úmluvy.
     Podat mezinárodní přihlášku lze až po provedení zápisu ve
státě původu známky. Tím je domovský stát přihlašovatele, tedy
podle článku 1 odst. 3 Dohody stát, v němž přihlašovatel vykonává
skutečnou ekonomickou aktivitu. Není-li tento stát smluvní, je to
stát sídla vedení společnosti nebo bydliště fyzické osoby.
Není-li ani tento stát smluvním státem, je to stát určený státní
příslušností přihlašovatele.
     Mezinárodní přihláška se podává prostřednictvím národního
úřadu státu původu, který před odesláním Mezinárodnímu úřadu
zkontroluje, zda daná známka byla u něj zapsána pro stejné
výrobky nebo služby. Poplatek za mezinárodní zápis musí být
zaplacen ve švýcarských francích. Základní poplatek zůstává
Mezinárodnímu úřadu na krytí administrativních nákladů, zatímco
výtěžek z poplatků za zvolené státy ochrany a za třídy výrobků
nebo služeb, pro které bude známka chráněna, se každoročně
rozděluje mezi členské státy podle počtu známek zapsaných
k ochraně v každém z nich (v r. 1991 bylo takto rozděleno 19
miliónů CHF).
     Při podávání mezinárodní přihlášky lze uplatnit unijní
prioritu podle Pařížské unijní úmluvy. Šestiměsíční prioritní
lhůta běží od data podání první národní přihlášky známky
k zápisu.
     Mezinárodní úřad provádí pouze formální průzkum známky, tedy
kontrolu, zda přihláška známky k zápisu splňuje všechny formální
náležitosti. Výrobky a služby, na něž se má známka vztahovat,
musí být v přihlášce specifikovány pomocí mezinárodního třídění
stanoveného Nizzskou dohodou (viz dále). Případné nedostatky
přihlášky v tomto směru musí být odstraněny do tří měsíců.
Zatřídění výrobků a služeb má, jak bylo uvedeno, vliv na výpočet
registračního poplatku.
     Je-li přihláška známky v plném souladu s požadavky Dohody
i Prováděcího předpisu, Mezinárodní úřad zapíše známku,
notifikuje ji státům, jichž se zápis týká a publikuje ji ve svém
oficiálním věstníku "Les marques internationales" ("Mezinárodní
známky").

ÚČINKY MEZINÁRODNÍHO ZÁPISU

     Mezinárodní zápis nemá žádné právní účinky ve státě původu
známky. Proto dohoda vyžaduje, aby mezinárodnímu zápisu povinně
předcházel národní zápis známky v tomto státě. Právní účinky
mezinárodního zápisu však nastávají v těch smluvních státech,
které přihlašovatel výslovně uvedl v mezinárodní přihlášce. Podle
článku 4 Dohody mezinárodně zapsaná známka je od data zápisu
chráněná v uvedených členských státech tak, jako kdyby zde byla
zapsaná přímo na základě národní přihlášky. Mezinárodním zápisem
tedy vzniká množina národních ochran známek. Obsah ochrany
v každém jednotlivém státě je určen jeho vnitrostátním právem,
takže nejde o "mezinárodní ochranu". Mezinárodní je pouze část
procedury, která je předpokladem ochrany, a to zápis.
     Mezi národním zápisem v zemi původu a mezinárodním zápisem
je určitá závislost. Účinky mezinárodního zápisu jsou po dobu
pěti let (od mezinárodního zápisu) závislé na osudu národního
zápisu v zemi původu. Pozbude-li zde v této lhůtě známka
z jakéhokoli důvodu ochrany, nelze se jí dovolávat ani v žádném
státě, kde by jinak měla být chráněna na základě mezinárodního
zápisu. Zanikne-li ochrana výmazem národního zápisu, ať již na
základě projevu vůle majitele známky nebo ex officio, národní
známkový úřad požádá Mezinárodní úřad o výmaz mezinárodního
zápisu. Je-li zápis známky v zemi původu napaden právní cestou,
je příslušný národní známkový úřad povinen zaslat Mezinárodnímu
úřadu veškerou dokumentaci vztahující se k příslušnému řízení
včetně kopie konečného rozhodnutí. Mezinárodní úřad rozhodné
skutečnosti vyznačí v mezinárodním rejstříku, aniž by mezinárodní
zápis této známky vymazal.

ODEPŘENÍ OCHRANY (NÁMITKY)

     Známkové úřady členských států zvolených přihlašovatelem
v přihlášce mezinárodního zápisu mají právo prohlásit, že ochrana
určité známky nemůže být na území jejich států přiznána. Platí
ovšem, že ochrana mezinárodně zapsané známky nemůže být odepřena
z důvodů jiných, než by tomu bylo pro (tutéž) známku zapsanou
přímo u tohoto národního úřadu.
     Odepření ochrany musí být notifikováno Mezinárodnímu úřadu
se zdůvodněním ve lhůtě stanovené vnitrostátním právem daného
státu, nejpozději však do jednoho roku od skutečného zápisu
známky do mezinárodního rejstříku.
     Po obdržení notifikace odepření ochrany (námitek) ji
Mezinárodní úřad podrobí formálnímu průzkumu. Ten spočívá
prakticky v jejím porovnání s příslušnými ustanoveními
Prováděcího předpisu. Poté je odepření ochrany zaznamenáno
v mezinárodním rejstříku a kopie notifikace je zaslána známkovému
úřadu země původu a majiteli známky, respektive jeho zástupci.
Ten má v zemi, kde byla ochrana odmítnuta, stejné možnosti obrany
(např. soudní žalobou), jako kdyby byl podal národní přihlášku
v této zemi.

OBNOVA MEZINÁRODNÍHO ZÁPISU

     Zápis známky v mezinárodním rejstříku lze na konci
dvacetileté lhůty ochrany obnovit na další stejně dlouhé období,
a to tolikrát, kolikrát je třeba. Nejstarší známky jsou zapsány
a tudíž chráněny touto cestou již více než sto let, i když
v důsledku změn jejich podoby nešlo vždy o obnovu, ale někdy
o nový zápis.

PROTOKOL K MADRIDSKÉ DOHODĚ (1989)

     Některé země z hlediska známkové ochrany důležité se nestaly
členy Madridské unie, neboť jim systém zavedený Madridskou
dohodou nevyhovuje (USA, Velká Británie, Japonsko). Světová
organizace duševního vlastnictví se proto pokusila o změnu tohoto
systému tak, aby byl přijatelnější pro více zemí. V roce stého
výročí podepsání Madridské dohody se proto sešla v Madridu
diplomatická konference, která jednomyslně přijala Protokol
k Madridské dohodě o mezinárodním zápisu známek.

     Protokol přináší tyto podstatné změny:

1) Předpokladem mezinárodního zápisu nemusí být již jen zápis
v zemi původu, ale postačí pouhá přihláška známky k tomuto
zápisu.
2) Prodlužuje se jednoroční lhůta k uplatnění námitek, resp.
odepření ochrany ze strany zemí, v nichž přihlašovatel požaduje
ochranu, a to na 18 měsíců, resp. i delší dobu.
3) Doba ochrany na základě mezinárodního zápisu se zkracuje na
polovinu (10 let), přičemž možnost obnovy zápisu není dotčena.
4) Známkové úřady států, v nichž je ochrana požadována, mají na
vlastní žádost právo na částku, která odpovídá poplatku jimi
vybíranému za národní přihlášku zápisu, po odečtení úspor
dosažených v důsledku uplatnění mezinárodní procedury.
5) Napadený mezinárodní zápis se může přeměnit v zápisy národní,
přičemž za datum jejich přihlášky se považuje datum mezinárodního
zápisu.
6) Protokol pamatuje i na budoucí známkový systém Evropských
společenství. Evropská společenství se budou moci stát smluvní
stranou Protokolu jakožto mezivládní organizace a budou mít
stejné postavení jako členské státy Madridské unie. Znamená to,
že přihláška zápisu známky Společenství u známkového úřadu
Společenství, účinná ve všech členských státech Společenství,
bude mít pro účely mezinárodního zápisu stejné účinky, jako
přihláška v zemi původu. Evropská společenství bude možno
v mezinárodní přihlášce uvádět jako území, kde je požadována
ochrana, jako by šlo o stát.

e) Mezinárodní známkové třídění

OBECNĚ

     Ochranné známky se používají pro označování zboží a služeb.
Ochrana se zpravidla neposkytuje pro známku jako takovou, ale jen
v návaznosti na určité výrobky nebo služby, k jejichž označení je
známka určená. V přihlášce známky k ochraně je proto třeba uvést
zboží nebo služby, pro které má být příslušná známka zapsána.
Bylo tedy třeba vytvořit systém, který by dovolil jednoznačně
specifikovat oblasti, pro které má být známka chráněna, tedy
systém, který by přehledně rozdělil do určitých kategorií nikoli
známky samotné, ale zboží a služby, k nimž se známky váží.
     K tomu, aby mohl náležitě fungovat mezinárodní zápis známek,
musel být vytvořen spolehlivý mezinárodní systém třídění zboží
a služeb. Stalo se tak Nizzskou dohodou o mezinárodním třídění
výrobků a služeb pro účely mezinárodního zápisu známek,
podepsanou dne 15. června 1957. Tato dohoda převzala v revidované
podobě systém vypracovaný již v roce 1935. Její význam není jen
v tom, že nezbytně doplňuje Madridskou úmluvu o mezinárodním
zápisu známek, ale také v tom, že poskytuje jednotlivým státům
jednotný systém třídění i pro vnitrostátní použití, čímž zejména
eliminuje rozdíly mezi národními systémy ve vymezení okruhu
výrobků a služeb, pro které se známka v jednotlivých státech
zapisuje.
     Jiným problémem, který se objevil zejména v souvislosti se
známkovými rešeršemi, bylo třídění obrazových známek, které
nejsou vyjádřeny pomocí běžných symbolů (tj. písmen nebo číslic).
Tak byl vypracován zpočátku právně nezávazný systém mezinárodního
třídění obrazových prvků známek, který před dvěma desetiletími
dostal formu mezinárodní smlouvy s názvem Vídeňská dohoda
o zavedení mezinárodního třídění obrazových prvků známek
(podepsaná dne 12. června 1973). I zde platí to, co v předchozím
případě: dohoda poskytuje jednotný systém třídění pro
vnitrostátní použití, čímž sjednocuje zatřídění téže známky
v rejstřících různých států a tím i usnadňuje známkovou rešerši.

NIZZSKÁ DOHODA O MEZINÁRODNÍM TŘÍDĚNÍ VÝROBKŮ A SLUŽEB PRO ÚČELY
MEZINÁRODNÍHO ZÁPISU ZNÁMEK (NIZZSKÉ TŘÍDĚNÍ)

     Nizzská dohoda, revidovaná ve Stockholmu v r. 1967
a v Ženevě v r. 1977, zavedla Nizzské třídění výrobků a služeb
pro účely mezinárodního zápisu známek. Smluvní státy tvoří i zde
Unii, která je jednou ze zvláštních unií předvídaných Pařížskou
unijní úmluvou. Jejím členem je i Česká republika.
     Nizzské třídění je používáno povinně nejen při mezinárodním
zápisu známky, ale i při národním zápisu známky v členském státě.
Nic však nebrání tomu, aby paralelně bylo zároveň používáno
i národní třídění, je-li považováno příslušným státem za
nezbytné. Nizzské třídění je pak považováno buď za systém hlavní
nebo za systém pomocný. Údaje Nizzského třídění musí být rovněž
povinně uváděny ve všech úředních publikacích obsahujících údaje
o mezinárodním zápisu. V současné době používá toto třídění více
než stovka zemí, i když jen menší část z nich patří mezi smluvní
strany.
     Systém třídění je tvořen seznamem 34 tříd výrobků a 8 tříd
služeb, jakož i abecedním seznamem výrobků a služeb uvádějícím
u každé položky příslušnou třídu a její pořadové číslo
v příslušném jazyce, jakož i v jazyce francouzském, který je
jediným autentickým jazykem třídění. Příklad ze seznamu výrobků:
01-L0045-Lepidla na obkládačky-A0117, což znamená, že položka
"lepidla na obkládačky" má v českém znění pořadové číslo L0045,
ve francouzském znění A0117 a je zařazena do třídy 1 (Chemické
látky, lepidla, hasicí prostředky apod.).
     Text Nizzského třídění je průběžně aktualizován Výborem
expertů zřízeným při Mezinárodním úřadu (sekretariátu Světové
organizace duševního vlastnictví). Tento orgán je složen ze
zástupců všech členských zemí a Mezinárodního úřadu a má pravomoc
rozhodovat o změnách a doplňcích třídění.
     Vlastní systém třídění není obsažen v dohodě, která na něj
pouze odkazuje. Prakticky je jeho oficiální znění dostupné jako
publikace Mezinárodního úřadu, a to v několika jazykových
verzích.

VÍDEŇSKÁ DOHODA O ZAVEDENÍ MEZINÁRODNÍHO TŘÍDĚNÍ OBRAZOVÝCH PRVKŮ
ZNÁMEK (VÍDEŇSKÉ TŘÍDĚNÍ)

     Tzv. Vídeňské třídění obrazových (figurativních) prvků
známek bylo zavedeno Vídeňskou dohodou z 12. června 1973. Smluvní
státy tvoří rovněž v tomto případě Unii, která je další ze
zvláštních unií předvídaných Pařížskou unijní úmluvou. Jejím
členem však Česká republika není.
     Třídění sestává ze seznamu 29 kategorií, v jejich rámci 144
oddílů a v jejich rámci dále 1569 sekcí (druhé vydání třídění
platné od 1. ledna 1988). Seznam je řazen hierarchicky od
nejobecnějšího ke zvláštnímu. Sekce jsou kromě hlavních i tzv.
pomocné, které soustředí z hlediska účelnosti zvláštní kategorie
vykazující specifický znak, které jsou však jinak již kryty
některou ze sekcí hlavních. Na příklad vyobrazení děvčete, které
jí, bude zařazeno do kategorie 2 (Lidské bytosti), oddílu 5
(Děti), hlavní sekce 3 (Děvčata) a pomocné sekce 18 (Děti, které
jedí nebo pijí). Příklad zatřídění láhve od Becherovky: 19.7.1,
což znamená: kategorie 19 (Nádoby a obaly), oddíl 7 (Láhve),
sekce 1 (Láhve s horizontálním průřezem kruhovým nebo
eliptickým).
     Vídeňské třídění musí být používáno povinně při národním
zápisu známky ve smluvním státě. Ani zde však nic nebrání tomu,
aby paralelně bylo zároveň používáno i národní třídění, je-li
považováno příslušným smluvním státem za nezbytné. Vídeňské
třídění je pak považováno buď za systém hlavní nebo za systém
pomocný. Údaje Vídeňského třídění musí být rovněž ve smluvních
státech povinně uváděny ve všech úředních publikacích
obsahujících údaje o zápisu. I v tomto případě je pravomoc
přijímat změny a doplňky třídění svěřena Výboru expertů, jehož
postavení je podobné jako v případě Nizzské dohody. Počet
smluvních zemí Vídeňské dohody je však velmi malý.

7. OZNAČENÍ PŮVODU (ZEMĚPISNÁ OZNAČENÍ)

a) Základní pojmy týkající se zeměpisných označení

     Označení původu výrobků má v mezinárodním obchodním styku
velmi významnou úlohu. Každý obchodník se musí zajímat o to,
odkud pochází zboží, které je předmětem jím prováděné obchodní
transakce. V tomto případě však nemáme na mysli určení místa
expedice zboží, které by mělo být patrno z dokumentů zboží
provázejících. Zde nám jde o informaci o místu původu zboží,
která vedle obchodníka zajímá také spotřebitele. Na příklad
nečekaně nízká cena zboží může signalizovat jeho špatnou kvalitu,
která se projeví až později. Údaj o původu zboží může toto
podezření potvrdit, je-li určitá země v daném případě známá jako
producent levného, ale nekvalitního zboží. Někdy je naopak
vyhledáváno zboží pocházející z určité oblasti.
     Označení původu lze obecně vymezit jako označení zeměpisné
oblasti, odkud výrobek pochází. Účelem tohoto označení není na
rozdíl od ochranných známek identifikace jednotlivého výrobce,
ale odlišení výrobků různých výrobců téže zeměpisné oblasti od
výrobků jiných, tedy pocházejících odjinud. Jako obecnější pojem
se používá "zeměpisná označení", a to v plurálu, neboť tato
označení jsou dvojího druhu.
     1. Předně jde o prostý údaj o původu výrobku, který přímo na
výrobku nebo častěji na jeho obalu sděluje, kde byl daný výrobek
vyroben. Tento údaj má pouze informativní povahu a může ho použít
kterýkoli výrobce na kterékoli zboží. Zpravidla se uvádí země,
někdy město či jiné místo. Nejčastěji se používá formulace
"Vyrobeno v ..." ("Made in ..."). Některé státy používají jiné
formulace, např. "Produit suisse", "Swiss made" ("švýcarský
výrobek"). U piv se používá označení "Brewed in ...", "Brassé
en..." ("Vařeno v ...").
     U některých výrobků má pro spotřebitele význam i informace
o tom, kde byl výrobek balen. Je to opět především u nápojů:
"Plněno v ..." ("Bottled in ..." [do lahví], "Canned in ..." [do
plechovek]), "Mise en bouteille dans le domaine" ("Plněno do
lahví přímo ve vinařské oblasti"), což je typické označení pro
francouzská vína. Některé státy označují své exportní výrobky
údajem přímo v jazyce státu určení takto: "Importé d'Allemagne"
("Dovezeno z Německa").
     Uvedené označení se v angličtině a francouzštině uvádí jako
"indication of source" ("indication de source"), což se do
češtiny překládá jako "údaj o původu", abychom je odlišili od
skutečného označení původu ("appellation of origin", "appellation
d'origine"). Údaj o původu zboží (na rozdíl od označení původu)
není chráněn jako průmyslové právo a jeho zneužívání může být
postiženo jen jako nekalosoutěžní jednání (typicky jako klamání
spotřebitele).
2. Označení původu v tomto druhém smyslu znamená skutečné
označení výrobku, nejen údaj o tom, odkud pochází. Je výrazem
určité souvislosti mezi výrobkem a prostředím, v němž vznikl,
a proto představuje určitou hodnotu, kterou se takto označené
zboží vyznačuje. Je označením geografické oblasti, odkud výrobek
pochází, přičemž jeho jakost nebo znaky jsou dány výlučně nebo
v převážné míře prostředím této oblasti. Rozhodující může být
činitel přírodní (víno, sýry), lidský (tradice a zručnost
- výrobky ze skla), případně obojí (keramika).
     Označení původu v tomto smyslu je průmyslovým právem a jako
takové je chráněno. K tomu ovšem musí splňovat tyto podmínky:
- je zeměpisným názvem, tedy geografickým označením země,
oblasti, místa nebo jinak vymezeného zeměpisného celku,
- je názvem obecně známým, a to buď ve veřejnosti (mezi
spotřebiteli) nebo v odborných kruzích,
- označuje výrobek, který má určité charakteristické vlastnosti
nebo jakost danou zeměpisnými podmínkami místa vzniku.
     Jen ta označení původu, která splňují uvedené podmínky,
mohou být zapsána do rejstříku a tím získat průmyslově právní
ochranu.
     Česká vnitrostátní úprava označení původu je obsažena
v zákoně č. 159/1973 Sb. Platí zde registrační princip - ochrana
se poskytuje na základě zápisu do rejstříku označení původu,
který vede Úřad průmyslového vlastnictví. Podmínkou zápisu je, že
jakost nebo znaky výrobku jsou dány výlučně nebo alespoň
podstatně geografickým prostředím původu, přičemž geografický
údaj jako označení původu se stal obecně známým. Splnění
posledního požadavku prokazuje přihlašovatel vyjádřením
příslušného orgánu, zahraniční přihlašovatel pak dokladem
o uznání označení původu v zemi původu, svědčící přihlašovateli.
Přihlášku podává výrobce příslušných výrobků. Doba ochrany není
časově omezená.
     Porušování označení původu lze postihovat jen jako
nekalosoutěžní jednání podle obecných předpisů. Spory většinou
spočívají v tom, že porušitel považuje označení původu za vžité
druhové označení pro výrobky určitého typu nebo určité jakosti,
jako např. pivo pilsner, sýr camembert, víno šampaňské, koňak
apod.
     Příklady tuzemských označení původu jsou Žatecký chmel,
Olomoucké tvarůžky, Plzeňské pivo, Třeboňský kapr, České sklo,
Jablonecká bižuterie, Karlovarský porcelán.

b) Mezinárodní smlouvy upravující zeměpisná označení

PAŘÍŽSKÁ UNIJNÍ ÚMLUVA

     Pařížská unijní úmluva obsahuje jen velmi obecnou úpravu,
která je vlastně rámcem národních úprav. Podle jejího článku 10
každý smluvní stát musí přijmout účinná právní opatření proti
používání falešných údajů o původu zboží a falešných nebo
nepravdivých označení původu zboží nebo údajů o výrobci (údaj
o zeměpisném prostředí původu zboží). Úmluva vyžaduje, aby
členské státy činily všemožná opatření k zabránění používání
falešných údajů, včetně zabavování takto označených výrobků.

MADRIDSKÁ DOHODA O POTLAČOVÁNÍ FALEŠNÝCH NEBO KLAMAVÝCH ÚDAJŮ
O PŮVODU ZBOŽÍ

     Tato dohoda byla sjednána na stejné konferenci a ve stejný
den jako Madridská dohoda o mezinárodním zápisu známek, tedy 14.
dubna 1891. Revidována byla v letech 1911 (Washington), 1925
(Haag), 1934 (Londýn), 1958 (Lisabon) a 1967 (Stockholm). Česká
republika je smluvní stranou.
     Dohoda se vztahuje na výrobky, označené falešným nebo
klamavým údajem o původu, uvádějícím přímo nebo nepřímo smluvní
stát nebo místo v tomto státu jako místo původu zboží. Rozvádí
tak článek 10 Pařížské unijní úmluvy. Uvedené výrobky musí být
při dovozu zabaveny, nebo alespoň musí být jejich dovoz zakázán,
případně uplatněny další sankce. Dohoda zakazuje veškerou reklamu
obsahující údaje, které jsou s to oklamat veřejnost pokud jde
o původ zboží. Dohoda se nevztahuje na údaje, při nichž se
používá názvů, které se staly názvy druhovými.

LISABONSKÁ DOHODA NA OCHRANU OZNAČENÍ PŮVODU A O JEJICH
MEZINÁRODNÍM ZÁPISU

     Lisabonská dohoda byla uzavřena dne 31. října 1958,
revidována v roce 1967 ve Stockholmu a změněna v roce 1979. Česká
republika je smluvní stranou.
     Cílem dohody je zajistit ochranu označení původu. To je
definováno v článku 2 dohody jako "zeměpisný název země, regionu
nebo místa, určující výrobek který odtud pochází, přičemž kvalita
nebo vlastnosti tohoto výrobku jsou výlučně nebo z větší části
dány zeměpisným prostředím, a to jeho faktory přírodními
a lidskými". Porušením je neoprávněné užití označení, a to
i s dovětkem "typ", "způsob", druh", "imitace" apod. (např. "sýr
typu camembert").
     Tato označení původu jsou zapisována do rejstříku vedeného
Mezinárodním úřadem v Ženevě, a to na žádost příslušného úřadu
smluvního státu. Mezinárodní úřad notifikuje tyto zápisy všem
smluvním stranám, které mohou do jednoho roku od této notifikace
odmítnout ochranu tohoto označení původu pouhým prohlášením.
Nestane-li se tak, jsou smluvní státy povinny zajišťovat ochranu
zapsaného označení původu tak dlouho, dokud je chráněno v zemi
původu. Podmínkou mezinárodního zápisu je předchozí zápis národní
ve státě původu.
     K 1. lednu 1996 bylo mezinárodně zapsáno 735 označení
původu. Není to mnoho, neboť mezi 17 smluvními státy jsou
z nejvyspělejších pouze dva (Francie a Itálie).
     Spolehlivou mezinárodní ochranou označení původu jsou
především dvoustranné dohody. Bývalá ČSSR je uzavřela se
Švýcarskem, Rakouskem a Portugalskem. Po rozdělení Československa
však do těchto dohod nemohla bez dalšího sukcedovat Česká
republika, neboť se vztahují na označení původu celé bývalé
federace a nelze je jednoduše rozdělit na část českou a část
slovenskou.

8. OCHRANA OBCHODNÍHO JMÉNA

     Obchodní jméno je označením podnikatele, pod kterým vykonává
svou podnikatelskou činnost. Týká se jak osob právnických, tak
fyzických. Slouží k identifikaci nikoli výrobků, ale celých
podniků. Symbolizuje pověst podniku jako celku. Je součástí
zápisu do podnikového rejstříku.
     Ochrana spočívá v tom, že nikdo nesmí užívat obchodní jméno
shodné nebo zaměnitelné s jménem jiného podnikatele. Postižený
subjekt se může domáhat ochrany svého práva proti tomu, kdo jeho
jméno nebo napodobeninu neoprávněně užívá.
     Je možno se domáhat následujícího:
a) zdržení se neoprávněného užívání jména,
b) odstranění závadného stavu (uložení povinnosti porušiteli
změnit své obchodní jména),
c) náhrady případné škody, a to včetně ušlého zisku,
d) náhrady morální újmy formou zadostiučinění,
e) zveřejnění rozsudku, což může požadovat i domnělý porušitel,
vyhrál-li spor.
     V ČR je úprava obchodního jména obsažena v obchodním
zákoníku, zejména v jeho § 12.
     Pařížská unijní úmluva v článku 8 stanoví, že obchodní jméno
musí být ve smluvních státech chráněno bez formalit, tedy bez
přihlašování a bez zápisu. V článku 9 jsou stanoveny sankce na
protiprávní použití obchodního jména při označování zboží. Takto
označené zboží může být při dovozu zabaveno, nebo alespoň musí
být jeho dovoz zakázán.