V.   Jednotlivá   práva   vyplývající
z duševního   vlastnictví   a  jejich
ochrana

1. PRÁVA VYPLÝVAJÍCÍ Z DUŠEVNÍHO VLASTNICTVÍ

VÝLUČNOST PRÁV

      Nositel práva má k jeho předmětu (patentovanému vynálezu
- výrobku, ochranné známce, autorskému dílu apod.) výlučná práva
ve dvojím smyslu:
a) práva vyplývající z ochrany proti porušení práva, tedy proti
neoprávněnému využívání,
b) výlučné právo udílet souhlas k využívání předmětu tohoto
práva, čímž se vylučuje situace uvedená ad a).
Kromě toho může nositel práva (patentu, známky atd.) své právo
převést na jinou osobu.
     Výlučnost těchto práv vyplývá z toho, že nikdo jiný než
jejich nositel není oprávněn k jejich využívání.

NUCENÁ LICENCE

     Ve většině zemí je za určitých přesně stanovených podmínek
dovoleno využívání předmětu průmyslového práva (zejména
patentovaného výrobku) bez souhlasu majitele práva (patentu),
a to na základě tzv. nucené licence. Cílem tohoto opatření je
přispět k tomu, aby vynálezy skutečně napomáhaly rozvoji
průmyslové výroby a technickému pokroku a nebyly naopak brzdou
průmyslového rozvoje, hospodářské soutěže a prostředkem
k vytváření nežádoucích monopolů. Nucená licence musí být
nevýlučná (tj. musí připouštět další licence) a je vždy vázána na
část podniku, která je způsobilá ji využívat.
     Nucené licence mohou být udělovány i z jiných důvodů, než je
zneužití patentu. Jde o případy, kdy to vyžaduje naléhavý veřejný
zájem. Podrobnější podmínky stanoví státy vnitřním
zákonodárstvím. Udělení nucené licence na této bázi není vázáno
na žádné lhůty.
     Česká úprava v § 20 zákona č. 527/1991 Sb., týkající se
vynálezů a průmyslových vzorů, převzala plně pravidla Pařížské
unijní úmluvy, tedy podmínku nevyužívání nebo nedostatečného
využívání vynálezu bez řádných důvodů. O nucenou licenci lze
žádat po 4 letech od podání přihlášky nebo po 3 letech po udělení
patentu podle toho, která z obou lhůt je delší.

2. JEDNOTLIVÁ PRÁVA

VÝLUČNÁ PRÁVA MAJITELE PATENTU

     V českém právu jsou výlučná práva majitele patentu upravena
v § 11 a násl. zákona č. 519/1991 Sb. o vynálezech, průmyslových
vzorech a zlepšovacích návrzích.
     Majitel patentu má výlučné právo patentovaný vynález
využívat, respektive udělovat souhlas jiným subjektům k jeho
využívání. Toto výlučné právo může být v praxi realizováno dvěma
způsoby: využitím právní ochrany proti jeho porušování
a dispozicí s tímto právem. Disponovat lze i s patentem samotným
- lze ho převést na jinou osobu.
     U vynálezů aplikovaných na výrobek má majitel patentu
výlučné právo patentovaný výrobek vyrábět, užívat, prodávat
a dovážet. U vynálezů týkajících se postupů má výlučné právo
obdobného obsahu ve vztahu k výrobku přímo vytvořenému takovým
postupem. Neslouží-li patentovaný proces produkci výrobku, je
obsahem výlučného práva jeho užití (např. způsob měření zvlášť
vysokých teplot).
     Výroba znamená, že výrobek popsaný v patentu je realizován
ve skutečnosti. Porušení práv k patentu cestou výroby znamená, že
výrobek obsahující patentovaný vynález vyrábí osoba jiná než
majitel patentu, a to bez jeho souhlasu.
     Užití patentovaného výrobku (rozumí se komerční užití)
nemusí být trvalé nebo opakované - k tomu, aby šlo o porušení
práva stačí, jde-li o užití jednorázové. Není rozhodující, kdo
aplikovaný vynález užívá (není-li to ovšem majitel patentu). Může
jít i o výrobek jen obdobný tomu, jaký je patentem chráněn. Užití
patentovaného výrobku je bez souhlasu majitele patentu nicméně
v určitých případech dovoleno. Kromě nucené licence je to při
použití k vědeckému výzkumu, v tranzitujících vozidlech nebo
případ, kdy patentovaný výrobek byl v daném státě uveden na trh
se souhlasem majitele patentu.
     Mezinárodního obchodu se týkají především dvě další formy
porušení pratentových práv, a to prodej a dovoz. Při prodeji
patentovaného výrobku není rozhodující, zda byl vyroben se
souhlasem nebo bez souhlasu majitele patentu. I v prvém případě
je třeba souhlasu k prodeji, neboť ten není zahrnut v souhlasu
k výrobě.
     Dovoz patentovaného výrobku znamená jeho fyzické překročení
hranic do státu, kde je patentován. Není rozhodující, ze kterého
státu je dovážen, ani zda je určen k prodeji nebo k jinému
komerčnímu využití anebo k bezplatné distribuci. Dovoz a užívání
patentovaného výrobku pro osobní potřebu nelze považovat za
využívání patentových práv, neboť ta byla konzumována prodejem
výrobku jednotlivci.
     Svolení k výrobě, užití atd. patentovaného výrobku uděluje
majitel patentu jinému subjektu zpravidla licenční smlouvou, a to
za úhradu. Bývá omezeno několikerým způsobem: teritoriálně, resp.
prostorově (na určitý stát), časově (na určitou omezenou dobu),
případně co do množství výrobků nebo co do účelu jejich využití.

VÝLUČNÁ PRÁVA MAJITELE PRŮMYSLOVÉHO VZORU

     Majitel průmyslového vzoru má výlučné právo průmyslový vzor
využívat, poskytovat souhlas k jeho využívání jiným osobám nebo
na ně průmyslový vzor převést (§ 55 a násl. zákona č. 519/1991
Sb.).

VÝLUČNÁ PRÁVA MAJITELE ZNÁMKY

     Úprava je obsažena v části třetí (§ 13 a násl.) zákona č.
137/1995 Sb. o ochranných známkách.
     Majitel zapsané ochranné známky má výlučné právo užívat svou
známku, tedy
a) označovat jí své výrobky nebo služby a užívat ji ve spojení
s nimi, včetně značky R v kroužku.
b) dávat souhlas k užívání shodného nebo zaměnitelného označení
pro stejné nebo podobné výrobky (služby), pro které je známka
zapsána, umisťovat takové označení na výrobky, vyvážet, dovážet
a uvádět takto označené výrobky na trh, využívat toto označení
v obchodním jménu a reklamě.
Majitel ochranné známky může rovněž svou známku převést na jinou
osobu, a to smlouvou. Na základě jiných skutečností může známka
přejít na jinou osobu (např. v důsledku smrti nebo zániku
majitele známky). Známka může být rovněž majitelem poskytnuta
jako zástava.
     Majitel všeobecně známé známky se může domáhat zákazu
užívání své známky nebo označení s ní zaměnitelného i v případě,
kdy se jedná o zboží zcela jiného druhu, než pro který je jeho
známka zapsána, pokud by takové užití známky ukazovalo na
souvislost mezi ním a zbožím a pokud by tím jeho zájmy byly
takovýmto užíváním poškozeny.
     Je-li na zboží, které je nebo má být uvedeno na trh,
umístěno označení shodné nebo zaměnitelné s určitou ochrannou
známkou, má její majitel právo na informaci o původu těchto
výrobků nebo služeb. Tohoto práva bude nepochybně využívat
v případech, kdy bude mít pochybnosti o původu takového zboží.
     Uvedl-li vlastník známky svůj výrobek jí označený na trh,
nemůže uplatňovat námitky proti jeho následnému prodeji v rámci
obchodu v daném státě. Jeho právo je vyčerpáno uvedením výrobku
na trh, které zahrnuje i veškerý jeho další prodej, než se
dostane ke spotřebiteli. Teorie vyčerpání práv znamená, že nelze
uplatňovat práva ke známce poté, co zboží jí označené bylo
v daném státě poprvé v souladu s právem uvedeno na trh a prodáno.
majitel známky tak poté nemůže bránit třetím osobám užívat známku
s tímto zbožím. To tedy může být dále prodáváno, známka může být
používána v reklamě atd. Podmínkou ovšem je, že zboží nesmí být
podrobeno žádné změně, včetně smíchání se zbožím jiným nebo
včetně změny obalu, resp. odstranění známky z obalu. Vyčerpání
práv upravuje § 17 zákona.
     Práva z ochranné známky mohou být omezena (§ 16) tak, že
majitel známky je povinen strpět používání označení shodného nebo
zaměnitelného s jeho známkou, a to ve třech směrech:
a) jde o užívání vlastního jména, názvu či jiného údaje,
b) jde o vyznačení účelu výrobku, příslušenství apod.,
c) shodné nebo zaměnitelné označení získalo v ČR v uplynulých
dvou letech před podáním přihlášky rozlišovací způsobilost pro
stejné nebo podobné výrobky (služby).
     Vlastnictví známky může přecházet z jedné osoby na druhou.
Jedním z těchto způsobů je její převod (prodej). Je-li však
účelem známky identifikace výrobce určitého zboží nebo
poskytovatele služby, jímž je zpravidla její vlastník (jejich
tzv. obchodní původ), má pak po změně vlastníka smysl?
     Známka může získat svým dlouhodobým užíváním dobré jméno,
které má samo o sobě velkou hodnotu. Toto dobré jméno však nemusí
automaticky přejít se známkou na nového vlastníka. Bude-li tomu
tak, projeví se to nepochybně i na ceně známky. Nový vlastník
bude mít snahu udržet pověst známky tím, že bude dbát na
zachování kvality vyráběného zboží nebo poskytovaných služeb.
Změna vlastníka známky nemusí vést nutně k oklamání spotřebitele,
neboť ve většině případů stejně konkrétní vlastník známky není
veřejnosti znám. Jde-li však o známku veřejnosti dostatečně
známou a spojovanou s určitým zbožím a dojde-li ke změně
vlastníka a ke změně kvality nebo jiného aspektu tohoto známého
zboží, může dojít k oklamání spotřebitele, který se domnívá, že
prodaná známka označuje stále stejné zboží.
     Vedle porušování známkových práv je třeba ještě zmínit
podobnou situaci, při které sice nedochází k přímému porušení
práv z ochranné známky, avšak která má velmi podobné účinky. Je
to případ, kdy zapsaná známka (nebo známka s ní zaměnitelná) je
použita bez souhlasu majitele jiným subjektem, avšak pro označení
zboží zcela jiného druhu než pro jaké je zapsána. Práva
z ochranné známky tím porušena nejsou, avšak používání známky
zapsané pro jiné zboží může naplňovat skutkovou podstatu
nekalosoutěžního jednání. Může jít na příklad o parazitování na
známé známce, jak ukazují četné příklady ze zahraniční praxe.
Známka Johnny Walker označující pěnu do koupele v plastikové
láhvi, která je napodobeninou láhve od této whisky, stěží může
vyvolat záměnu. Klame však spotřebitele tím, že vyvolává dojem
zaručené výborné kvality výrobku (pěny), neboť uvedená známka je
známá jako značka velmi kvalitní whisky. Spotřebitel může být
oklamán i tak, že od sebe z důvodu použití stejné nebo podobné
známky nerozezná dva různé výrobce. Kdo ví, zda šicí stroje
TOYOTA vyrábí jako vedlejší produkt známá automobilka, nebo zda
je to úplně jiný výrobce, který používá stejnou známku pro jiný
druh zboží?
     Obecně platí, že tam, kde dojde ke zneužití známky způsobem,
kdy nejsou přímo porušena známková práva, je možná obrana cestou
ochrany proti nekalé soutěži, kterou toto zneužití nepochybně
bude.

VÝLUČNÁ PRÁVA MAJITELE ZÁPISU TOPOGRAFIE INTEGROVANÉHO OBVODU

     Tato práva jsou upravena v §§ 10 a 11 zákona č. 529/1991 Sb.
o ochraně topografií polovodičových výrobků.
     Majitel zápisu má zejména následující výlučná práva:
a) reprodukovat topografii jakýmkoli způsobem,
b) vyrábět, dovážet nebo rozšiřovat polovodičové výrobky
obsahující chráněnou topografii,
c) udělovat souhlas k úkonům uvedeným ad a) i b).

VÝLUČNÁ PRÁVA AUTORA A NOSITELE PRÁV PŘÍBUZNÝCH

Vnitrostátní úprava

     Mezi autorská práva podle autorského zákona (§ 12 a násl.)
patří tato výlučná práva autora díla:
a) Právo k rozmnožování díla, tj. zhotovování jeho kopií.
Rozmnožit dílo (např. vydat knihu) může jiný subjekt jen se
svolením autora uděleného např. ve formě vydavatelské smlouvy.
Takové smlouvy se mohou týkat i dalších činností, jako překladu
díla, jeho rozhlasového nebo televizního vysílání apod.
b) Právo k provedení díla. Dílo může být komunikováno většímu
množství lidí i bez rozmnožení, a to veřejným provedením (přednes
přednášky, provedení hudebního díla na koncertě, divadelní hry
v divadle). Dílo nelze provést bez souhlasu autora.
c) Právo k pořízení zvukového záznamu díla. Kopie zvukových
záznamů lze dnes již pořizovat stejně snadno jako kopie textu
díla. Pokud jde o hudbu, je zvukový záznam nejmasovější formou
komunikace díla širokému publiku. K pořízení zvukového záznamu je
nezbytný souhlas všech zúčastněných autorů (hudby, textu, aranžmá
apod.).
d) Práva ke kinematografickému dílu (k pořízení obrazového
záznamu díla). Týká se případů, kdy např. divadelní hra je
zaznamenána za účelem reprodukce dalšímu publiku. K tomu je opět
třeba souhlasu autora (autorů).
e) Právo rozhlasového nebo televizního vysílání. To je možno
provést pouze se souhlasem autora vysílaného díla. Týká se
i přenosu signálu po kabelu.
f) Překlad nebo adaptaci díla je možno provést jen se souhlasem
autora. Adaptací se rozumí změna formy díla (slovesné dílo je
adaptováno na dílo dramatické nebo filmové) nebo změna prezentace
díla s ohledem na určení jinému publiku (přetvoření vysokoškolské
učebnice v příručku určenou pro širokou veřejnost).
     Kromě uvedených majetkových práv požívají autoři
nepřevoditelných práv morálních (osobních), ke kterým patří právo
na autorství díla a právo bránit se proti znetvoření, zkomolení
nebo jinému pozměňování díla, které by se mohlo dotknout autorovy
cti nebo pověsti. Sem patří na příklad kolorování starých
černobílých filmů, které mění charakter a celkový ráz díla
a podle některých názorů je znetvořuje. Morální práva jsou
nezávislá na existenci práv majetkových a jejich trvání není
časově omezeno.
     Práva výkonných umělců, výrobců zvukových záznamů a
rozhlasových a televizních organizací jsou upravena v § 36
a násl. autorského zákona.

Bernská úmluva

     Články 8 až 14 specifikují jednotlivá výlučná práva autorů
týkající se jejich děl. Pro díla literární a umělecká jsou to
tato výlučná práva:
- překládat dílo nebo udílet svolení k překladu,
- udílet svolení k rozmnožování díla jakýmkoli způsobem a v jaké-
koli formě, přičemž smluvní státy  mohou stanovit, že za určitých
podmínek (např. pro osobní potřebu) může být zhotovena kopie díla
nebo jeho části bez svolení autora, nenarušuje-li se tím normální
využívání  díla a  nezpůsobuje-li se  tím neospravedlnitelná újma
oprávněným zájmům autora (článek 9),
- udílet svolení k rozhlasovému a televiznímu vysílání díla
a svolení k pořízení záznamu díla,
- udílet svolení k veřejnému přednesu literárního díla a svolení
k veřejnému přenosu přednášeného díla,
- udílet svolení k zpracování, úpravám a jiným změnám díla,
- udílet svolení k filmovému zpracování díla a k veřejnému
provozování takto zpracovaného díla.
     U děl dramatických, hudebně dramatických a hudebních má
autor výlučné právo dávat svolení k veřejnému provozování díla,
k veřejnému přenosu takto provozovaného díla, k pořízení záznamu
provozovaného díla a k veřejnému provozování tohoto záznamu.
Smluvní státy mohou samostatně stanovit výhrady a podmínky
týkající se výlučného práva autora hudebního díla a autora textu,
který již udělil svolení k jeho záznamu společně s hudebním
dílem, udílet svolení k zvukovému záznamu uvedeného hudebního
díla, případně i s textem. Právo těchto autorů na přiměřenou
odměnu tím nesmí být dotčeno.

Smlouva o autorském právu

     Tato nová smlouva zavádí jako doplnění režimu Bernské úmluvy
tato práva:
- Právo na rozšiřování díla: autoři literárních a uměleckých děl
mají výlučné právo udílet svolení k zpřístupnění originálu nebo
rozmnoženin svých děl veřejnosti prodejem nebo jiným převodem
vlastnictví.
- Právo na pronajímání díla: Autoři počítačových programů,
filmových děl a děl zachycených na zvukových záznamech mají
výlučné právo udělovat souhlas ke komerčnímu pronajímání
exemplářů svých děl veřejnosti.
- Právo na komunikaci díla veřejnosti: autoři mají výlučné právo
udílet souhlas ke sdělování děl veřejnosti jakýmikoli prostředky.

3. DŮSLEDKY PORUŠENÍ PRÁV

a) Prostředky ochrany a vynucení práv

OBECNÉ POZNÁMKY

     V případě porušení práva se může jeho nositel domáhat
- ukončení protiprávního stavu,
- stažení právně vadného zboží z trhu,
- náhrady škody.
Porušení práv z duševního vlastnictví může být i trestným činem
(viz §§ 150 a násl. trestního zákona).
     Právní prostředky ochrany práv k duševnímu vlastnictví jsou
trojího druhu: občanskoprávní, správní a trestní.

a) Občanskoprávní prostředky zahrnují právo žádat zákaz
protiprávní činnosti (výroby, prodeje, dovozu apod.), náhradu
vzniklé škody, případně i zabavení příslušného zboží a jeho
zničení. Stanovení výše škody pravidelně působí potíže, neboť ji
nelze přesně a někdy ani přibližně určit. Zpravidla se uplatňuje
náhrada škody ve výši finanční ztráty, která vznikla majiteli
patentu protiprávní činností porušitele. Druhý způsob, který
připadá v úvahu, je založen na kalkulaci ušlého zisku, který se
považuje za shodný se ziskem, jehož dosáhl porušitel práv. Třetí
způsob vychází z ceny licence, která by byla udělena, kdyby
porušitel postupoval podle práva.

b) Správní prostředky se uplatní nejčastěji u dovozu. Orgány
celní správy kontrolují původ dováženého zboží a v případě
zjištěného porušení práva mohou zboží nepropustit do volného
oběhu ve státě dovozu, případně je opět zabavit a zničit (viz §
14 odst. 3 zákona o ochranných známkách).

c) Trestní sankce jsou stanoveny v trestním zákoně a mohou se
uplatnit pouze tehdy, dosahuje-li nebezpečnost jednání pro
společnost určitého stupně. Méně závažná porušení práv by mohla
být postihována jako správní přestupek, což však v českém právu
není možné, neboť tento druh přestupku nezná.
     Trestní zákon upravuje trestné činy v oblasti duševního
vlastnictví v oddíle čtvrtém hlavy druhé (trestné činy
hospodářské). Relativní mírnost sankcí svědčí o tom, že
zákonodárce patrně považuje za účinnější jiné formy postihu, tedy
občanskoprávní a správní.
     Porušování tvůrčích práv průmyslových se týká § 151, který
postihuje neoprávněné zásahy do práv k chráněnému vynálezu,
průmyslovému vzoru, užitnému vzoru nebo topografii polovodičového
výrobku. Trestní sazba je zde velmi nízká - odnětí svobody do
jednoho roku nebo peněžitý trest.
     Průmyslová práva na označení jsou upravena v § 150. U
ochranných známek je sankcionováno neoprávněné užití cizí
ochranné známky nebo známky s ní snadno zaměnitelné, a to pouze
při uvedení do oběhu výrobků takovou známkou označených. Totéž
platí o neoprávněném užití obchodního jména a označení původu,
i když zde není jasné, co zákonodárce míní "výhradním právem
jiného", neboť označení původu není vázáno na výrobce, ale na
skupinu výrobců, jejichž výrobky splňují stanovené podmínky.
U neoprávněného užití obchodního jména a označení původu se na
rozdíl od ochranné známky k trestnosti vyžaduje pohnutka dosažení
hospodářského prospěchu. Trestní sazba je zde téměř symbolická -
odnětí svobody do 6 měsíců nebo peněžitý trest nebo propadnutí
věci.
     Porušování práv autorských a příbuzných je trestáno poněkud
přísněji (§ 152). Základní trestní sazba odnětí svobody do 2 let
nebo peněžitý trest nebo propadnutí věci se zvyšuje v případech,
kdy pachatel získal tímto činem značný prospěch nebo dopustil-li
se takového činu ve značném rozsahu (odnětí svobody od 6 měsíců
do 5 let). Výklad pojmů "značný prospěch" a "značný rozsah" bude
náležet judikatuře, která je v České republice v této oblasti
stále ještě vzácná.

ÚPRAVA V DOHODĚ TRIPS

     Vynucení práv je věnována Část III Dohody (články 41
a násl.). Činí rozdíl mezi obecným porušením práva, pro které
obvykle postačí občanskoprávní prostředky, a cílevědomou činností
vážně porušující tato práva (padělání a pirátství), pro kterou
jsou zapotřebí účinnější a přísnější prostředky (opatření na
hranicích, trestní postih). Padělané zboží je definováno jako
zboží označené známkou otrocky napodobenou a pirátství jako
porušování autorských nebo příbuzných práv, pokud jde
o pořizování rozmnoženin.

Všeobecné povinnosti smluvních států

     Postupy vedoucí k vynucení práv musí být účinné, musí
zabraňovat porušování práv a odrazovat další potencionální
porušitele. Nesmí však zároveň být překážkou legitimního obchodu.
Dohoda stanoví určité minimální požadavky na řízení, které jsou
v zemích s vyspělou právní kulturou samozřejmé (vyloučení
zbytečných složitostí, průtahů, nepřiměřeně vysokých nákladů,
možnost opravného prostředku, resp. přezkoumání správního
rozhodnutí soudem apod.). Dohoda naproti tomu nevyžaduje zvláštní
soudy nebo jiné orgány ani jiné zásahy do justičního systému
smluvních států.

Občanskoprávní a správní prostředky a řízení

     Pro jakýkoli případ porušení práva z duševního vlastnictví
musí být k dispozici občanskoprávní prostředky. Pro toto řízení
platí běžné obecné zásady (oznámení žaloby odpůrci, právo na
zastoupení apod.). Je-li důkaz, který uvádí žalobce na podporu
svého návrhu, v rukou odpůrce, musí mít soud pravomoc nařídit
odpůrci předložení tohoto důkazu.
     Soudům musí být dána pravomoc nařídit porušovateli, aby
upustil od svého jednání. Cílem přitom může být zabránit
propuštění příslušného zboží, v souvislosti s nímž dochází
k porušení práv, do obchodní sítě po jeho proclení. Dále musí mít
soudy pravomoc uložit porušovateli náhradu zaviněné škody, jakož
i náhradu nákladů řízení.
     Soudy musí rovněž mít pravomoc nařídit, aby zboží, jímž se
porušuje právo, bylo bez náhrady odstraněno z obchodní sítě tak,
aby se předešlo jakémukoli poškození majitele práva nebo bylo
zničeno. Odstranění z obchodní sítě se týká rovněž materiálu a
nástrojů sloužících k výrobě uvedeného zboží. U zboží s padělanou
ochrannou známkou zásadně nestačí k jeho uvolnění do obchodní
sítě pouze tuto známku odstranit. Zneužije-li žalující strana
řízení k poškození žalované strany, musí ji přiměřeně odškodnit.
     Totéž platí přiměřeně pro správní řízení, jehož výsledkem je
některé z uvedených občanskoprávních nápravných opatření.

Předběžná opatření

     Soudům musí být dána pravomoc nařídit předběžné opatření za
účelem zabránit porušení jakéhokoliv práva k duševnímu
vlastnictví a zvláště zabránit propuštění dováženého zboží ihned
po proclení do obchodní sítě. Účelem předběžného opatření může
být rovněž zajištění důkazu.
     Předběžné opatření lze přijmout i bez slyšení druhé strany,
zvláště je-li nebezpečí nenapravitelného poškození práva nebo
zničení důkazu. Nejpozději po provedení opatření však musí o něm
být druhá strana bezodkladně vyrozuměna.
     Předběžné opatření bude na návrh odpůrce zrušeno, nebude-li
řízení ve věci samé zahájeno v přiměřené lhůtě. Není-li tato
lhůta stanovena, činí 20 pracovních, příp. 31 kalendářních dní
(je-li delší).
     Pro informaci se uvádí, že v českém právu jsou předběžná
opatření možná podle OSŘ (§ 74 a násl.). Nařizuje je soud na
návrh před zahájením řízení, je-li třeba zatímně upravit poměry
účastníků nebo je-li obava z ohrožení soudního rozhodnutí.
Předběžným opatřením lze účastníku uložit, aby nenakládal
s určitými věcmi nebo právy nebo aby něco vykonal, něčeho se
zdržel nebo něco snášel (§ 76). Podle § 78 OSŘ lze před zahájením
řízení zajistit důkaz, je-li obava, že později jej nebude možno
provést vůbec nebo jen s velkými obtížemi.
     Správní orgán může před skončením řízení účastníku uložit,
aby něco vykonal, něčeho se zdržel nebo něco snášel (§ 43
správního řádu). Lze rovněž nařídit zajištění věcí, které mají
být zničeny nebo učiněny nepotřebnými, anebo jichž je třeba
k provedení důkazů. Předběžné zabrání nebo zabavení není
upraveno. Propadnutí věci je správní sankce (§§ 11 a 15 spr.ř.).
     V trestním právu existuje tzv. ediční povinnost, tj.
povinnost vydat věc související se spácháním trestného činu, a to
i před zahájením řízení. Tuto věc lze případně vrátit.

Opatření na hranicích (v rámci celního řízení)

     Porušování práv nelze vždy zabránit hned při výrobě. Toto
porušení se často projeví až v okamžiku, kdy zboží dorazí na
státní hranice a má být dovezeno do tuzemska. Zde hrají hlavní
úlohu celní orgány.
     Řízení o propuštění zboží do volného oběhu může být na návrh
nositele práva přerušeno, a to nejméně v případech, kdy je
označeno padělanou ochrannou známkou nebo kdy porušuje autorská
práva (pirátské zboží). Navrhovatel je povinen předložit
dostatečné důkazy a informace k tomu, aby celní orgány mohly
zboží spolehlivě rozpoznat. Od navrhovatele může být požadováno
složení záruky (jistoty).
     Dojde-li k přerušení řízení o propuštění zboží, musí o tom
být bezodkladně vyrozuměn navrhovatel a dovozce. Řízení ve věci
samé musí navrhovatel zahájit do 10 dnů, jinak může být zboží
propuštěno. Navrhovatel musí uhradit dovozci a majiteli zboží
škodu, která jim vznikla neoprávněným zadržením zboží.
     Nápravnými opatřeními zde jsou zničení nebo likvidace zboží,
v souvislosti s nímž jsou práva porušována. U zboží s padělanou
ochrannou známkou nelze povolit jeho reexport v nezměněném stavu.
Uvedená opatření se neuplatňují u malého (nepatrného) množství
zboží neobchodní povahy (de minimis dovozy).

Trestní řízení

     Trestně stíháno můsí být ve smluvních státech přinejmenším
úmyslné padělání ochranné známky nebo porušení autorského práva
v komerčním měřítku. Sankcí je odnětí svobody a/nebo peněžitý
trest, a to obojí v dostatečné výši. Možná jsou i další opatření
(zabavení nebo konfiskace, případně zničení příslušného zboží
a materiálu a nástrojů, používaných k jeho výrobě).

b) Spory o výlučná práva majitele patentu

     Spory týkající se patentu nebo výlučných práv z něj
vyplývajících mohou být dvojího druhu. Častější jsou ty, v nichž
se brání majitel platného patentu proti porušování svých práv.
Druhou skupinu pak tvoří spory o patent samotný - je zpochybněna
jeho platnost a tedy i práva z něj vyplývající. I jeden určitý
spor se může jevit dvojace: z hlediska majitele patentu půjde o
porušování jeho výlučných práv jinou osobou a z hlediska této
osoby může jít o jednání, které nebude protiprávní, neboť patent
je vadný a má být zrušen.
     Výlučnost práv majitele patentu (případně nabyvatele
licence) logicky znamená, že v rámci působnosti patentu jiným
osobám je využívání patentu zakázáno. Majitel patentu se může
domáhat vůči porušovateli v prvé řadě ukončení protiprávního
stavu, tedy zastavení využívání patentovaného vynálezu.
Neoprávněným využíváním patentu vzniká škoda, jejíž náhradu lze
rovněž žádat. Uplatnit lze náhradu skutečné škody i ušlého zisku.
Porušování patentu je zároveň nekalosoutěžním jednáním, a proto
je postižitelné i podle předpisů o nekalé soutěži. Zaviněné
porušování patentu lze postihovat i trestně právně. V rámci
trestního řízení lze zabavit, případně zničit zařízení použité
k výrobě i samotné výrobky.
     Spory pro porušení patentu jsou zpravidla velmi nákladné,
zdlouhavé a jejich výsledek je značně nejistý. Nákladnost a
zdlouhavost je dána odborností projednávané věci, která vyžaduje
vypracování znaleckých posudků a spolupráci patentových zástupců,
případně specializovaných advokátů. Žalobce musí dokázat porušení
patentu, a to podle patentových nároků. Někdy se může na první
pohled zjevné porušení patentu ukázat ve světle formulace
patentových nároků jako jednání právně nezávadné, neboť tyto
nároky byly formulovány příliš úzce nebo neúplně. Využití mezer v
nárocích tak může při sporu patent zcela znehodnotit.
     Žalovaná strana může eventuálně přejít do protiútoku
a domáhat se zrušení patentu. Před podáním žaloby majitele
patentu může sama podat žalobu určovací, tedy aby soud vyslovil,
že patent není porušován. Žaloba majitele patentu pro porušování
práv pak nemůže mít úspěch.

4. PORUŠOVÁNÍ PRÁV K DUŠEVNÍMU VLASTNICTVÍ V MEZINÁRODNÍM OBCHODĚ

a) Odpovědnost za právní vady zboží spočívající v nárocích třetích osob vyplývajících z práv k duševnímu vlastnictví

     Nároky třetích osob založené na průmyslových nebo autorských
právech k předmětu plnění smlouvy jsou zvláštním případem
právních vad zboží. Tato otázka je praktická především u smluv
kupních; připadá v úvahu rovněž u smluv o dílo. Právní vada
spočívá v tom, že zboží, které je předmětem smlouvy, je takovým
právem zatíženo. Jde o případy neoprávněného zásahu do práva
třetí osoby, která je jeho nositelem. Zásah oprávněný (tj. se
souhlasem této třetí osoby) nemůže působit právní vadu.
     Důsledky právních vad tohoto druhu jsou dvojí:
a) Ve vztahu mezi stranami smlouvy odpovídá zásadně za tyto vady
prodávající, který je povinen plnit řádně, tedy zboží právně
bezvadné, nejde-li o okolnosti, za nichž je prodávající
odpovědnosti zproštěn. Jedná se zde o odpovědnost smluvní, neboť
není splněn závazek ze smlouvy. Dopadají na ni ustanovení smlouvy
a práva, kterému tato smlouva podléhá.
b) Porušení smlouvy je v těchto případech zároveň porušením
práva. Ve vztahu ke třetí osobě může podle okolností za
neoprávněný zásah do jejího práva odpovídat jak prodávající, tak
kupující, případně oba. Toto porušení má povahu deliktní.

DŮSLEDKY PRÁVNÍCH VAD PLNĚNÍ MEZI STRANAMI SMLOUVY

ad a) Právní úprava odpovědnosti prodávajícího může být obsažena
ve smlouvě samé a v právu rozhodném pro vztah založený smlouvou.
Toto rozhodné právo určíme podle zákona č. 97/1963 Sb.
o mezinárodním právu soukromém a procesním tak, že nejprve
zjistíme podle § 2, zda se na posuzovaný závazkový vztah vztahuje
mezinárodní smlouva. Není-li tomu tak, určíme podle § 9 a 10
rozhodné právo pomocí kolizní normy.

Mezinárodně smluvní úprava

     Mezinárodní smlouvou, která obsahuje hmotně právní úpravu
mezinárodní kupní smlouvy včetně otázky zde zkoumané, je Vídeňská
úmluva o smlouvách o mezinárodní koupi zboží z roku 1980 (č.
161/1991 Sb.). Odpovědnost za právní vady vznikající porušením
práv k duševnímu vlastnictví upravuje ve svém článku 42. Má
charakter normy přímé: obsahuje unifikovanou hmotně právní
úpravu, takže nevyžaduje určení rozhodného práva, neboť je tímto
právem sama.
     Úprava ve Vídeňské úmluvě vychází z několika předpokladů:
- právní vady z porušení práv z duševního vlastnictví jsou
specifickými právními vadami, vyžadujícími zvláštní úpravu,
- práva z duševního vlastnictví jsou teritoriálně omezena,
- odpovědnost prodávajícího je třeba stanovit v mezích
předvídatelnosti.
Článek 42 Úmluvy, který právní vady upravuje, zní následovně:
  (1) Prodávající musí dodat zboží, které není omezeno žádným
právem nebo nárokem třetí osoby založeném na průmyslovém nebo
jiném duševním vlastnictví, o němž v době uzavření smlouvy věděl
nebo nemohl nevědět, jestliže takové právo nebo nárok se zakládá
na průmyslovém nebo jiném duševním vlastnictví:
a) podle práva státu, kde zboží bude znovu prodáno nebo jinak
použito v případě, že strany v době uzavření smlouvy zamýšlely
takový další prodej nebo jiné takové použití v tomto státě, nebo
b) podle práva státu, kde má kupující místo podnikání,
v ostatních případech.
  (2) Povinnost prodávajícího podle předchozího odstavce se
nevztahuje na případy, kdy
a) v době uzavření smlouvy kupující věděl nebo nemohl nevědět
o takovém právu nebo nároku, nebo
b) právo na nárok vyplývá z toho, že prodávající postupoval podle
technických výkresů, návrhů, vzorců nebo jiných podkladů, které
mu opatřil kupující.

Předpoklady odpovědnosti

     V prvé řadě je třeba spolehlivě určit, co zahrnuje
průmyslové a jiné duševní vlastnictví. Často se k tomuto účelu
používá definice obsažená v Úmluvě o zřízení Světové organizace
duševního vlastnictví z roku 1967, která sice obsahuje dnes již
neúplný demonstrativní výčet jednotlivých práv, avšak k tomuto
výčtu dodává, že to jsou i jakákoli jiná práva, která jsou
výsledkem duševní činnosti na poli průmyslovém, vědeckém,
literárním nebo uměleckém. Takto pojatou definici lze přijmout.
     Právní vady zboží je třeba vázat k určitému okamžiku.
Z odstavce 1 vyplývá logická zásada, že pro existenci právních
vad, tedy práv třetích osob, je rozhodná doba plnění. Mezi
uzavřením smlouvy a plněním může totiž uplynout i poměrně dlouhá
doba, za kterou se situace může velmi podstatně změnit. Zároveň
je však třeba brát v úvahu rozumnou ochranu prodávajícího, který
musí znát situaci v době uzavření smlouvy, přičemž mnohdy může
jen těžko předpokládat, jaký bude další vývoj práv třetích osob,
o kterých v tomto okamžiku nemusí ani vědět nebo která zatím
neexistují. Odpovědnost prodávajícího za právní vady je proto
vždy vázána na subjektivní faktor, jímž je vědomost o právní
vadě. Tuto vědomost nelze vázat na okamžik jiný než je uzavření
smlouvy.
     Dalším předpokladem odpovědnosti je realizace jejího
teritoriálního vymezení. Prodávající odpovídá za právní vady
z práv duševního vlastnictví jen v určitých státech, které jsou
vymezeny dvojím způsobem, a to kumulativně:
- státy, v nichž je příslušné právo chráněno,
- státy, do nichž má zboží směřovat, případně stát sídla kupujícího.
     Vzhledem k teritoriální omezenosti těchto práv nemůže být
odpovědnost tam, kde toto právo neexistuje. Zároveň odpovědnost
nemůže být tam, kde není zboží, které je právy zatíženo.
Odpovědnost tedy nastává ve státě, kam je zboží podle smlouvy
dodáno a kde má být podle smlouvy konzumováno nebo kam má být
podle téže smlouvy dále prodáno. Vídeňská úmluva neuvádí stát
prodávajícího, neboť pro mezinárodní vztah prodávající - kupující
není rozhodující, zda je zboží ve státě prodávajícího zatíženo
právy z duševního vlastnictví či nikoli, samozřejmě pokud tento
stát není státem, kde má být zboží užito nebo kam má být
reexportováno. Všechny uvedené státy musí ovšem být jako takové
stranami smlouvy předpokládány v době jejího uzavření. To se týká
také státu, kam má být zboží dále prodáno, čímž se kupující
chrání proti případným regresním nárokům dalších nabyvatelů.
     Ochrana práv ve státě kupujícího je rozhodující pro založení
odpovědnosti tam, kde strany nepředpokládaly v době uzavření
smlouvy užití nebo další prodej zboží v jiných státech.
     Posledním předpokladem odpovědnosti je vědomost
prodávajícího o tom, že tato práva existují, a sice v době
uzavření smlouvy. Vídeňská úmluva používá formulace práva,
"o nichž prodávající věděl nebo nemohl nevědět". Problém může
působit interpretace výrazu "nemohl nevědět", resp. jeho
prokazování. Zcela jistě se bude vztahovat na případy práva
registrovaného v příslušném rejstříku (patenty, známky,
průmyslové vzory apod.). Potíže naproti tomu nepochybně budou
v oblasti autorskoprávní, kde s výjimkou několika zemí (např.
USA) žádná oficiální registrace děl neexistuje.

Vyloučení odpovědnosti

     Odpovědnost prodávajícího je vyloučena dále v těchto
případech:
- v okamžiku uzavření smlouvy kupující věděl nebo nemohl nevědět
o existenci práva,
- právo vyplývá z toho, že prodávající vycházel z podkladů
kupujícího,
- kupující převzal závazek zabezpečit tato práva v zemi užití
zboží (tedy namísto kupujícího).
     Postupuje-li prodávající podle podkladů (návodů) dodaných
podle smlouvy kupujícím, a v důsledku toho zatíží zboží právem
třetí osoby, neodpovídá, neboť v tomto případě chybí jeho
zavinění. Zajímavá právní situace může nastat, ví-li prodávající
o těchto právech. S ohledem na zásadu dobré víry by měl
kupujícího o právech třetích osob informovat. Neučiní-li to,
odpovídá podle odstavce 1. Trvá-li kupující na použití svých
podkladů přesto, že se o právech třetích osob dozvěděl, nemůže
nastat odpovědnost prodávajícího, neboť zde opět chybí zavinění.

Práva z odpovědnosti za právní vady

     Tato práva jsou upravena v článcích 43 a následujících
Vídeňské úmluvy. Práva z odpovědnosti jsou zde stejná jako u
obecných právních vad.

Úprava obsažená v českém právu

     V českém právu je odpovědnost za právní vady zboží upravena
v § 433 odst. 2 obchodního zákoníka. Na vztahy s mezinárodním
prvkem, tedy na mezinárodní obchodní transakce, se toto
ustanovení použije jen tehdy,
a) nevztahuje-li se na něj Vídeňská úmluva (což budou vzhledem
k širokému okruhu jejích smluvních států málo četné případy) a
b) zvolily-li strany kupní smlouvy (případně jiné smlouvy, např.
smlouvy o dílo) jako obligační statut české právo, resp.
vyplývá-li při neexistenci volby práva použití českého práva
z jiné kolizní normy (např. je-li české právo právem
prodávajícího). V této souvislosti je třeba zdůraznit, že na
kupní smlouvu mezi českým a slovenským subjektem je nutno
aplikovat Vídeňskou úmluvu, neboť ani ČR, ani SR neučinily
prohlášení podle čl. 94 Úmluvy o aplikaci shodných národních
úprav.
     Podstatná odlišnost obchodního zákoníka od Vídeňské úmluvy
je v tom, že za podle obchodního zákoníka má zboží právní vady i
v případě, že požívá ochrany podle práva prodávajícího. Toto
ustanovení není příliš praktické, neboť v případě závazkového
vztahu s mezinárodním prvkem je kupujícímu lhostejno, jaký je
statut zboží ve státě prodávajícího, s výjimkou případů, kdy by
místo plnění bylo atypicky situováno do státu prodávajícího.

ÚČINKY PRÁVNÍCH VAD ZBOŽÍ VŮČI TŘETÍM OSOBÁM

     Při vadném plnění spočívajícím v porušení práv z duševního
vlastnictví třetí osoby je třeba rozdílně hodnotit každý ze tří
právních vztahů, které zde vznikají:
a) vztah prodávající - kupující: odpovědnost je dána v rámci
závazkového vztahu; bylo o ní pojednáno výše,
b) vztah prodávající - třetí osoba a
c) vztah kupující - třetí osoba: Pro tyto dva právní vztahy
platí, že na ně nedopadá ani smlouva zakládající vztah mezi
prodávajícím a kupujícím, ani úprava tohoto závazkového vztahu ve
Vídeňské úmluvě nebo v rozhodném právu. Jedná se o mimosmluvní
odpovědnost, tedy o civilní delikt, neboť jde o právem zakázaný
zásah do absolutního práva třetí osoby.
     Pro úplnost zde zmiňme v této souvislosti situaci při
porušení licenční smlouvy, která je zcela odlišná. Zde nemusí být
na první pohled jasné, zda jde o odpovědnost smluvní nebo
mimosmluvní. Neoprávněný zásah do práva třetí osoby
(poskytovatele licence) je zároveň porušením licenční smlouvy.
Zde je třeba vycházet z charakteru porušení této smlouvy.
Spočívá-li porušení smlouvy v neoprávněném zásahu do práva (např.
zboží, které je předmětem licence, je vyváženo do státu, který
smlouva nepovoluje), dostáváme se nad rámec smlouvy a takovéto
jednání je třeba považovat za porušení práva (delikt). Naproti
tomu takové porušení licenční smlouvy, které nespočívá
v neoprávněném zásahu do práva, zůstane v rámci smluvního vztahu
a bude mít za následek odpovědnost smluvní (např. nezaplacení
licenčního poplatku).

b) Kolizní otázky právních vad zboží

     V závazkovém vztahu s cizím prvkem, v němž došlo k porušení
povinnosti jedné ze stran spočívajícím v právně vadném plnění,
vzniká otázka posouzení těchto vad. Vznikají zde dva okruhy
problémů, které je v této souvislosti třeba řešit:
1. zda plnění má právní vady, tj. otázka existence nebo
neexistence těchto vad a
2. eventuální právní následky těchto vad, tedy odpovědnost.

ad 1. Existence právních vad. S ohledem na teritoriální omezenost
práv k duševnímu vlastnictví často dochází k tomu, že plnění ze
smlouvy podle práva státu A vykazuje právní vady, neboť je
s tímto právem v rozporu, zatímco podle práva státu B žádný
rozpor neexistuje a plnění je tudíž právně bezvadné. Právní vady
zboží jsou relativní a jejich posuzování má smysl jen ve světle
konkrétního právního řádu. Který právní řád bude tedy pro jejich
identifikaci a posouzení relevantní?
a) U průmyslových práv vznikajících na základě veřejnoprávního
aktu je situace následující: Práva k vynálezu vznikají udělením
patentu, který je aktem aplikace práva. Patent je tedy
konstituuje, je jejich titulem, a tudíž odpověď na otázku zda
práva existují najdeme v patentu. Přitom budeme zkoumat jeho
působnost časovou a teritoriální, jakož i věcné vymezení předmětu
ochrany. Obdobné platí o právech, vznikajících na registračním
principu (ochranné známky, průmyslové a užitné vzory apod.).
Práva zde vznikají rozhodnutím státního orgánu o zápisu do
příslušného rejstříku.
     Až potud při posuzování uvedené otázky vystačíme
s příslušnými právními tituly, které jsou akty aplikace práva,
tedy akty veřejnoprávní povahy. Z toho vyplývá, že právní účinky
těchto aktů se nemohou řídit právem jiným než státu, jehož orgán
příslušný dokument vydal patent) nebo učinil příslušný úkon
(zápis do rejstříku). Na další otázku, a sice jaká práva náležejí
majiteli patentu, známky, průmyslového vzoru atd., tedy odpoví
uvedený právní řád. Zde se ovšem nepohybujeme v oblasti kolizního
práva, neboť jde o aplikaci veřejnoprávních předpisů. Kolizní
normu budeme potřebovat až v okamžiku, kdy se dostaneme do
oblasti práva soukromého, tedy při zkoumání právních následků
porušení práv.
     Pro úplnost je třeba uvést, že použití uvedených
veřejnoprávních předpisů může být nahrazeno použitím pravidel
mezinárodní smlouvy, upravuje-li tyto otázky, jako je na příklad
Úmluva o udělování evropských patentů (Evropská patentová
úmluva). Rovněž se uplatní mnohostranné úmluvy nebo dvoustranné
smlouvy stanovící pro cizince tzv. národní (asimilační) nebo jiný
režim nebo přímo práva ex conventione (např. Pařížská unijní
úmluva).
b) Poněkud jiná je situace u práv autorských a příbuzných, neboť
tato práva vznikají bez účasti státního orgánu, a při jejich
vzniku tedy chybí veřejnoprávní prvek. Dále vzhledem k tomu, že
vznikají automaticky zároveň se vznikem, resp. projevením jejich
předmětu, není jejich vznik vázán na vůbec žádný právní akt.
Právním titulem těchto práv je proto příslušný právní normativní
akt, tedy zákon. Ten odpoví na všechny otázky, které si můžeme
v této souvislosti klást, tedy za jakých podmínek práva vznikají
a dále existují, co je jejich obsahem atd. Vzhledem k prostorové
působnosti národních právních úprav, která je vždy povahou věci
omezena na teritorium vlastního státu, nemůže být použit právní
řád jiný než státu, v němž se příslušný subjekt ochrany dovolává.
Tento právní řád se označuje jako lex loci protectionis.
     I zde se uplatní úmluvy stanovící cizinecký režim a případně
i vlastní věcnou úpravu (např. Bernská úmluva na ochranu
literárních a uměleckých děl).
     Máme-li tedy posoudit, zda dodávané zboží má právní vady,
jinými slovy zda byla jeho dodáním podle smlouvy porušena práva
k duševnímu vlastnictví třetí osoby, musíme vycházet z věcné,
prostorové a časové působnosti ochranného dokumentu (titulu práv)
a práva státu, na jehož území se ochrana požaduje.
     Zajímavá situace může nastat v případě, kdy lex loci
protectionis a lex fori jsou dva různé právní řády. Tak na
příklad český prodávající dodá německému kupujícímu za účelem
dalšího prodeje zboží opatřené značkou, která sice není v Německu
pro daný druh zboží zapsána jako známka, ale majitel jiné
v Německu zapsané známky má za to, že by mohlo mezi jeho známkou
a značkou zboží dojít k záměně a že je tudíž klamán spotřebitel.
Kupující argumenty majitele známky uzná a zboží stáhne z prodeje.
Zboží je v důsledku toho ve státě kupujícího neprodejné, což
prodávající popírá, a kupující tudíž uplatní práva z odpovědnosti
za právní vady, a to u českého soudu. Tento soud bude muset řešit
jako předběžnou otázku zda právní vada existuje, tedy zda jsou
porušena práva německého majitele známky.
     S ohledem na to, co bylo řečeno, nemůže pro tuto otázku
použít práva jiného než státu, kde k porušení mělo dojít, tedy
práva německého. Lex fori je však české právo (a lex causae kupní
smlouvy může být ještě jiné právo). Rozhodné právo, resp.
rozhodný právní předpis pro předběžnou otázku zde nebyl určen
cestou kolizní, nýbrž prostřednictvím veřejnoprávního charakteru
příslušné právní normy a její prostorové působnosti. Právo
žádného jiného státu nelze tak použít také proto, že se žádné na
uvedenou otázku nemůže z hlediska prostorového vztahovat. Jedná
se zde o případ přihlédnutí soudem k zahraniční veřejnoprávní
(nutně použitelné) normě.
ad 2. Právní následky právních vad, odpovědnost. Poté, co jsme
vyřešili předběžnou otázku a dospěli k závěru, že zboží právní
vady má, dostáváme se do oblasti práva soukromého. Jsme plně v
závazkovém vztahu založeném příslušnou smlouvou a právní následky
takto vadného plnění se budou řídit samotnou smlouvou, případně
obligačním statutem smlouvy, resp. ustanoveními mezinárodní
smlouvy, pokud se na tento případ vztahuje (čl. 42 a násl.
Vídeňské úmluvy o smlouvách o mezinárodní koupi zboží).