ČESKO-JIHOSLOVANSKÁ LEXIKOGRAFICKÁ PRODUKCE
V LETECH 1900 AŽ 2005
PAVEL
KREJČÍ
Počátek
nového tisíciletí se ukázal jako velmi příznivý pro každého, kdo přichází do
kontaktu s jihoslovanskými jazyky – ať už jako profesionál, nebo jako laik.
Připomeňme, že jihoslovanskými jazyky se před rokem 1991 hovořilo ve dvou
zemích – federativní Jugoslávii a Bulharsku. Úředním jazykem v Bulharsku byla a
stále je bulharština (български
език), úředním jazykem v Jugoslávii byla
tzv. srbochorvatština, v jazyce Srbů, Černohorců a Bosňáků (Muslimů) nazývaná
nejčastěji srpskohrvatski jezik (српскохрватски
језик), v jazyce Chorvatů pak hrvatskosrpski
jezik. Na území jugoslávských republik Slovinska a Makedonie platila za
úřední jazyk slovinština (slovenski
jezik), resp. makedonština (македонски
јазик).
Stav,
kdy bylo jihoslovanské (slavobalkánské) teritorium prezentováno prakticky
výhradně jen dvěma nejdůležitějšími spisovnými jazyky – srbochorvatštinou a
bulharštinou, se přirozeně projevil i v české (československé), jugoslávské a
bulharské lexikografii.
I.
ČESKO-JIHOSLOVANSKÉ SLOVNÍKY Z OBDOBÍ 1900–1945
Ia.
ČESKO-SLOVINSKÉ SLOVNÍKY
Česká
a slovinská lexikografie přinesla z období Československa a Jugoslávie práce
dvou Slovinců a dvou Čechů. Už v roce 1908
vychází v Ottově nakladatelství malý Česko-slovinský
slovník, který sestavil Antonín Zavadil. Další malou
slovníkovou příručkou pro poznání slovinštiny je Slovníček slovinsko-český a česko-slovinský, jehož autorem je František
Frýdecký. Příručka vyšla v roce 1917 v edici Bačkovského korunové slovníčky cizích řečí.
Po
první světové válce se vydavatelská iniciativa přesunula na jugoslávskou
stranu: v roce 1929 tam vydal Fran
Bradač příruční slovníček s názvem Češko-slovenski
slovar.
Ib.
ČESKO-CHORVATSKÝ SLOVNÍK
Jedním
z nejdůležitějších česko-„jugoslávských“ slovníků první poloviny 20. století je
bezesporu Veliki češko-hrvatski rječnik
Jaroslava
Merhauta, vydaný v Záhřebu (označení „velký“ je zavádějící,
slovník obsahuje cca 20 000 hesel). Údaje o roce vydání se rozcházejí – zatímco
v předmluvě k jeho novému vydání (1998) je D. Sesarovou uvedeno
vročení „1939 nebo 1940“, katalogizační záznam Národní knihovny v Praze
uvádí rok 1941. Titul slovníku zřetelně odráží snahu Chorvatů o to, aby byl
jejich jazyk chápán odděleně od jazyka Srbů.
Ic.
ČESKO-SRBOCHORVATSKÉ SLOVNÍKY
Sledované
období na poli česko-srbochorvatské slovníkové produkce začalo v roce 1906, kdy v Ottově nakladatelství
vychází první Slovníček srbsko- neboli
chorvatsko-český. Sestavil jej Jindřich Očenášek. O čtyři roky
později, v roce 1910, byl
v třebíčském nakladatelství Jindřicha Lorenze vydán Nový kapesní slovník jazyka srbocharvatského a průvodce po jazyku
srbocharvatském profesora Rudolfa Kouta. Slovníček vyšel ještě
třikrát, svého posledního, čtvrtého vydání se dočkal patnáct let po vydání
prvním. Je to vlastně malý česko-srbochorvatský a srbochorvatsko-český jazykový
průvodce pro účely obchodní a turistické, s úvodním výkladem o sch. mluvnici.
Je dobré připomenout, že označení srbocharvatský
je tu třeba chápat jako chorvatský,
neboť autor vycházel z chorvatské podoby srbochorvatštiny. V roce 1914 vychází srbochorvatsko-český
slovník už podruhé na Moravě – v tomto případě v Brně. Jeho autorem je Ante
Jelčić a slovníček nese název Slovník
chorvatsko-srbsko-český. Jedná se skutečně o trojjazyčný slovník, jak
napovídá titul. Poslední lexikografickou příručku z „doby monarchie“ vydal
v roce 1916 nakladatel a autor
v jedné osobě Rudolf Bačkovský. Jde o Slovníček
česko-srbochorvatský a srbo-chorvatsko-český.
Roku
1926 vyšel v Praze v řadě
Ottových jazykových slovníků Srbsko-chorvatsko-český
slovník autorů Dušana Dajičiće a Františka Šobry, blížící se rozsahem
slovníkům střední velikosti. V roce 1939
byl v pražském nakladatelství Kvasnička a Hampl vydán Kapesní slovník srbochorvatsko-český a česko-srbochorvatský, jehož
autorem byl Vladimír Togner. Témuž autorovi vydalo stejné nakladatelství
rok poté Malý slovníček
česko-srbochorvatský.
Id.
ČESKO-BULHARSKÉ SLOVNÍKY
Prvním
lexikografickým počinem ze sledovaného období je Българско-чехски
рeчник, jehož autorem je Vladislav Šak. Slovník je
z řady tzv. Ottových jazykových slovníků a vyšel v roce 1914. Týž autor připravil i poměrně
velký Česko-bulharský slovník, jenž
byl poprvé vydán ve stejném roce a týmž vydavatelstvím. Tento slovník se dočkal
i nového vydání v roce 1926.
Rozsahem na opačném pólu proti němu stojí malý Slovníček bulharsko-český autora Josefa Folprechta. Vyšel
v roce 1917 v edici
Bačkovského korunové slovníčky cizích řečí.
Čtvrtý
slovník bulharského jazyka vydalo až po válce v roce 1922 třebíčské nakladatelství Jindřicha Lorenze. Jeho titul zní Nový kapesní slovník jazyka českého a
bulharského. Česko-bulharskou část zpracoval Vladimír Sís, na
bulharsko-české pracoval Boris Ivanov a dokončil ji František
Rusínský.
II.
ČESKO-JIHOSLOVANSKÉ SLOVNÍKY Z OBDOBÍ 1945–1990
Toto
období se v Československu, Jugoslávii i Bulharsku vyznačovalo ovládnutím
společenského života komunistickou ideologií. Nakladatelství byla zestátněna.
Zřejmě i proto je lexikografická produkce česko-srbochorvatská a
česko-bulharská velmi podobná. Československá akademie věd vydala rozsahem i
vzhledem prakticky totožné slovníky Bulharsko-český a Srbocharvátsko-český,
Státní pedagogické nakladatelství vydalo v edici Kapesní slovníky
několikrát oboustranné příručky jak pro bulharštinu, tak i pro srbochorvatštinu
a navíc též přidalo o něco menší turistické slovníčky obou jazyků. Státní
nakladatelství technické literatury připravilo v tomto období dva
oboustranné česko-bulharské technické slovníky (novější ve spolupráci
s bulharským Státním nakladatelstvím Technika), avšak ani jeden
česko-srbochorvatský. V Bulharsku vyšel bezprostředně po skončení druhé
světové války malý česko-bulharský slovník. V 70. letech pak začaly na
sofijské bohemistice práce na zcela novém a rozsáhlejším česko-bulharském
slovníku. V Jugoslávii se při Srbské akademii věd a umění začaly počátkem
70. let práce na dvojsvazkovém česko-srbochorvatském slovníku. Česko-slovinská
slovníková produkce byla omezena pouze na Slovinsko, česko-makedonská
nepřinesla žádný plod ani v Česku, ani v jugoslávské Makedonii.
IIa.
ČESKO-SLOVINSKÉ SLOVNÍKY
Přepracovaný
a značně rozšířený do formátu malého slovníku vydal Fran Bradač nový Češko-slovenski slovar v roce 1967. Poté Bradače v lexikografické práci
vystřídala Ružena Škerljová. Ta vydala nejprve malý Slovensko-češki slovar (1976),
na trhu dosud chybící, a krátce na to – v roce 1981 – zcela nový Češko-slovenski
slovar.
IIb.
ČESKO-SRBOCHORVATSKÉ SLOVNÍKY
V
roce 1963 byl v edici Kapesní
slovníky SPN vydán Srbocharvátsko-český
a česko-srbocharvátský kapesní slovník, který připravil Miloš
Noha. Do roku 1990 se dočkal dalších čtyř vydání (1965, 1967, 1969 a 1984). Obsahuje asi 20 000 hesel v
sch.-čes. části a jen asi 8 000 hesel v části čes.-sch. Výrazná redukce v české
části byla přitom záměrná. V roce 1982
vychází konečně reprezentativní jednosvazkový akademický Srbocharvátsko-český slovník, na němž pracoval více než jedno
desetiletí kolektiv autorů pod vedením Jana Sedláčka (spolu s ním dále Karel Lemarie, Anna Jeníková a Stanislava Sýkorová). Tento středně
velký slovník je co do rozsahu i formátu velmi blízký Horovu Bulharsko-českému
slovníku (viz dále), avšak podle mínění odborníků jeho kvalit nedosahuje.
Vydání akademického slovníku doprovodil stručný, ale vcelku praktický Česko-srbocharvátský, srbocharvátsko-český
slovník na cesty autorek Jarmily Gleichové a Anny
Jeníkové, jenž byl opětovně vydán ještě v r. 1987. V části čes.-sch. obsahuje asi 7 000 slov, v části sch.-čes.
kolem 6 000 hesel.
Z oblasti
specializovaných slovníků se v Československu v roce 1977 objevily Technickoekonomický hutnický slovník, díl 1.: Srbocharvátsko-český
a Technickoekonomický hutnický slovník,
díl 2.: Česko-srbocharvátský. Autorem obou třísetstránkových slovníků je Otto
Křístek a příručky vyšly pro potřeby Třineckých železáren.
IIc.
ČESKO-BULHARSKÉ SLOVNÍKY
V
roce 1947 vychází v Sofii Чешко-български
речник, jehož autorkou je Cvetana
Romanská. Slovník měl sloužit především jako pomůcka pro bulharské
studenty českého jazyka a literatury. Proto do něj bylo zahrnuto i množství
zastaralých nebo knižních výrazů a nářečních, hovorových nebo slangových slov.
Podruhé vyšel o dva roky později, třetího, přepracovaného vydání se dočkal v
roce 1961. Tato poslední verze
obsahuje asi 35 000 slov základního slovního fondu českého jazyka té doby.
Navíc se v něm již vyskytují kupříkladu i technické termíny nebo frazeologie a
slovník je přizpůsoben změněným pravidlům českého pravopisu. Slovník je určen
studentům české filologie, ale též vědeckým pracovníkům, úředníkům, turistům a
dalším zájemcům z vědecké, kulturní nebo hospodářské sféry. Je na místě
připomenout, že na prvních dvou vydáních se významně podílel i akademik Stojan Romanski, zatímco na jeho
poslední, přepracované verzi pracoval už i Svetomir
Ivančev, s jehož jménem bude spjata práce na novém, rozsáhlejším a
komplexně zpracovaném česko-bulharském slovníku, o kterém se zmíním dále.
V
roce 1959 vychází v Praze
jednosvazkový Bulharsko-český slovník,
jenž sestavil Karel Hora ve spolupráci s Bohdanem
Proškem, Jaromírem Charousem a Růženou
Nikolaevovou. Přehled bulharské gramatiky zpracoval Antonín Frinta. Sběr materiálu začal v r. 1949 V. Chlebeček, K.
Hora převzal vedení redakce o dva roky později. Slovník patří svými 60 000
hesly mezi středně velké. Jeho stáří jej v současnosti již značně znevýhodňuje,
ale přesto lze říci, že je stále vyhledáván nejen proto, že jiný odpovídající
bulharsko-český slovník zatím neexistuje, ale i pro svou vysokou kvalitu
lexikografického zpracování. Nebylo by však marné, kdyby se za pět-šest let, u
příležitosti půlstoletí vydání tohoto slovníku, objevil na knižním trhu nový,
současný bulharsko-český slovník, který by odrážel současnou podobu
bulharštiny.
V
roce 1964 vydalo SPN v edici Kapesní
slovníky Bulharsko-český a
česko-bulharský kapesní slovník. Připravil jej Bohdan Prošek ve
spolupráci s Věrou Dvořákovou-Proškovou.
Slovník obsahuje 14 000 (bulh.-čes.), resp. 13 000 (čes.-bulh.) hesel. Je určen
v prvé řadě laické veřejnosti. Druhého vydání se dočkal o pět let později,
třetího v roce 1976 a dosud posledního v roce 1983. Zhruba poloviční rozsah ve srovnání s kapesním slovníkem
vykazuje Česko-bulharský,
bulharsko-český slovník na cesty (7 000 hesel v čes.-bulh. části a 5 000 v
bulh.-čes. části) – specializovaná slovníková příručka pro české turisty mířící
za krásami bulharské přírody, zejména černomořského pobřeží. Připravili ji Marie
Bublová a Michail Videnov. SPN ji poprvé vydalo v roce 1978, podruhé v upravené podobě roku 1987.
K
dokreslení situace v letech 1945-1990 je třeba se zmínit ještě o
specializovaném Bulharsko-českém a
česko-bulharském technickém slovníku. Byl vydán SNTL v roce 1958. Jeho autorem je již zmiňovaný
lexikograf Bohdan Prošek. Slovník obsahuje přibližně 23 000 (bulh.-čes.),
resp. 24 000 (čes.-bulh.) hesel. Jeho nevýhodou bylo už v roce vydání to, že
neodrážel změnu v pravopisných pravidlech češtiny z roku 1957 (v době změny byl
již vysazen). Nový Bulharsko-český a
česko-bulharský technický slovník se na pultech českých i bulharských knihkupectví
objevil v roce 1988. Představoval
společný produkt československého SNTL a bulharského St. nakl. Technika.
Připravil ho kolektiv autorů – především Bulharů, hlavní redaktorkou byla Blanka
Kutinová, odpovědnými redaktory pak Martin
Kapoun, Irena Šelepová a Margarita
Kjurkčievová. Formátem, rozsahem i zpracováním slovník v podstatě kopíroval
předchozí Proškovo dílo, avšak hesla byla pochopitelně aktualizována a
doplněna.
Určitou
zvláštnost v česko-bulharské lexikografické produkci představují Česko-bulharský základní hospodářský
slovník pro zahraniční studenty VŠE a Bulharsko-český
základní hospodářský slovník pro zahraniční studenty VŠE. Oba slovníky
formátu vysokoškolských skript sestavil Petr Panev a vydány byly
v Praze v roce 1978
(česko-bulharský), resp. 1982
(bulharsko-český). Za raritu pak lze označit trojjazyčný Rusko-česko-bulharský oděvářský slovník, který zpracovaly Marie
Krátošková, Věra Leitnerová a Sima Vasilevová.
Dvousetpadesátistránkový slovník vyšel pro potřeby českého oděvního průmyslu
v Prostějově roku 1971.
III.
ČESKO-JIHOSLOVANSKÉ SLOVNÍKY PO ROCE 1990
Pád
komunistických režimů ve střední, východní a jihovýchodní Evropě otevřel široké
možnosti k vydávání řady větších i menších slovníků a slovníčků různé
kvality. Komerční hledisko se projevilo i při vydávání česko-jihoslovanských a
jihoslovansko-českých slovníkových příruček – někdy pozitivně, jindy negativně.
Zánikem Jugoslávie ztratila smysl existence i politickou oporu účelově
konstruovaná a uměle udržovaná srbochorvatština – společné dílo předních
srbských a idealistické části chorvatských jazykovědců z 19. století.
„Srbochorvatské“ teritorium bývalé Jugoslávie se územně rozpadlo na Chorvatsko
(s úředním jazykem chorvatským – hrvatski
jezik), Bosnu a Hercegovinu (s úředními jazyky bosenským – bosanski /bošnjački/ jezik –,
chorvatským a srbským) a Srbsko a Černou Horu (1992–2003 Svazová republika
Jugoslávie, s úředním jazykem srbským – српски
језик –, o jehož černohorské podobě se
v Černé Hoře čas od času koketuje jako o samostatném jazyce černohorském –
црногорски
језик). Státní společenství Srbska a Černé
Hory přestalo existovat v roce 2006, kdy se Srbsko i Černá Hora staly
samostatnými státy a kdy se proces osamostatňování jednotlivých republik bývalé
jugoslávské federace završil. Starou srbochorvatštinu, jejíž váha spočívala
v tom, že to byl jazyk více než 20 miliónů obyvatel Balkánu, tak dnes
z hlediska významu nahradila chorvatština. Tou sice hovoří jen necelých 5
miliónů obyvatel, avšak díky spojení komerčního a politického významu
Chorvatska (turistika na Jadranu, resp. přináležitost Chorvatů
k západnímu, římskokatolickému kulturnímu okruhu) dnes význam chorvatštiny
převažuje nad významem ostatních dnešních jihoslovanských jazyků (bosenštiny,
bulharštiny, makedonštiny, slovinštiny a srbštiny), nemluvě o tom, že člověk
ovládající chorvatštinu se stále může dorozumět na téměř celém území bývalé
Jugoslávie.
IIIa. ČESKO-SLOVINSKÉ SLOVNÍKY
Na poli česko-slovinské lexikografie
nedošlo po vyhlášení samostatnosti Slovinské republiky k žádným zásadním
změnám. V roce 1995
vyšel ve Slovinsku v edici Slovarji DZS Češko-slovenski slovar, slovensko-češki slovar Ruženy Škerljové. Najdeme
v něm přibližně 40 000 (čes.-sl.), resp. 25 000 (sl.-čes.) hesel.
Autorka tu v podstatě provedla syntézu obou svých předchozích slovníků.
V Česku byla slovinština zpracována pouze v
malém turistickém Slovinsko-českém,
česko-slovinském slovníku s mluvnicí a nejpoužívanějšími konverzačními frázemi,
vydaném v roce 2002.
Slovníček připravila Alena Šamonilová a obsahuje asi 2
500 (sl.-čes.), resp. téměř 3 000 (čes.-sl.) výrazů základní slovní zásoby.
IIIb.
ČESKO-CHORVATSKÉ SLOVNÍKY
Ve
světle toho, co jsem naznačil v úvodu třetí kapitoly, jistě nepřekvapuje, že se
ve druhé polovině 90. let minulého století začaly doslova rojit
česko-chorvatské slovníky, slovníčky a konverzační příručky. Už v roce 1996 se na trhu objevila „první
vlaštovka“ – Česko-charvátský slovník
autorů Ivana Dorovského a Věry Bartošové. Jedná se o malý
slovníček s asi 8 000 hesly základní slovní zásoby – nouzové řešení, kterým se
autoři snažili vyjít vstříc požadavkům mj. českých studentů chorvatského
jazyka. V roce 1998 se v Chorvatsku
objevil reprint Merhautova slovníku z roku 1940, jenž byl vydán pod názvem Česko-chorvatský slovník. V Česku vyšel
ve stejné době malý a ne příliš kvalitní Chorvatsko-český,
česko-chorvatský slovník s nejpoužívanějšími konverzačními frázemi –
jednoduchá turistická příručka s přibližně 5 000 základními výrazy v
chorv.-čes. i čes.-chorv. části, kterou vytvořil Slavko Krtalič.
Následující rok se v Chorvatsku objevil zcela nový Hrvatsko-češki rječnik, slovník střední velikosti s více než 50 000
hesly. Jeho autory jsou Dušanka Profetová a Alen
Novosad. Česká strana přichází s Česko-chorvatským
a chorvatsko-českým slovníkem na cesty, praktickou a zdařilou turistickou
příručkou, na jejímž vzniku spolupracovaly Anna Jeníková a Katica Ivankovićová.
Slovníček obsahuje asi 7 000 (čes.-chorv.), resp. 6 000 (chorv.-čes.) hesel. V roce
2000 vychází ve Rijece jakožto pomůcka tamním zájemcům o kurz češtiny Češko-hrvatski rječnik, obsahující
přibližně 15 000 hesel a bohužel i mnoho neopravených pravopisných chyb a
překlepů. Slovník zpracoval Milan Nosić. Do řady miniaturních
slovníčků patří Česko-chorvatský slovník,
který vyšel již v novém tisíciletí (2002)
a zpracovala jej Ivana Lisá. V bohaté česko-chorvatské lexikografické produkci
dále pokračují jedny z nejkvalitnějších příruček kapesního formátu – Češko-hrvatski i hrvatsko-češki praktični
rječnik, plnohodnotný malý slovník záhřebské bohemistky Dubravky
Sesarové s téměř 14 000 (čes.-chorv.), resp. téměř 11 000 (chorv.-čes.)
hesly, který se v roce 2004
dočkal i českého vydání pod názvem Chorvatsko-český
a česko-chorvatský slovník, a zatím posledním lexikografickým počinem je malý
kompaktní Chorvatsko-český/česko-chorvatský
slovník autorů Vladimíra a Tomáše Uchytilových (2005), rozsahem a zaměřením blízký slovníku Jeníkové a
Ivankovićové.
IIIc.
ČESKO-SRBSKÉ SLOVNÍKY
Česko-srbská
lexikografie byla v uplynulém desetiletí podstatně chudší. Své plody vydala
vlastně až v novém tisíciletí. Důvodů bylo více: srbsko-české slovníky tu
vlastně byly a nebyly ani příliš zastaralé, jenže byly v souladu s tehdejším
stavem prezentovány jako srbochorvatsko-české. Na srbské straně kromě toho
nebyla patrná taková politická, sociální a kulturní potřeba „odstřihnout“ se od
minulosti (srbochorvatštiny), jako na straně chorvatské. Ačkoliv byl tedy
akademický Srbocharvátsko-český slovník
vcelku dostatečný pro orientaci jak v srbštině, tak v chorvatštině, chorvatská
strana si přesto vytvořila svůj Chorvatsko-český
slovník, zatímco srbská strana žádnou snahu vydat srbsko-český slovník
odpovídajícího rozsahu neprojevovala. Na přelomu
století byl v Srbsku po mnohaleté namáhavé práci konečně vydán akademický Чешко-српски
речник у два
тома. Jeho
autory jsou Emilija Kačaniková, Dragutin Mirković, Slobodanka Uroševićová, Krešimir Georgijević, Nada Đorđevićová,
Vlado Đukanović a Mirjana Radovanovićová.
První díl A-O vyšel v roce 2000,
druhý P-Ž o rok později. Slovník obsahuje téměř 78 000 heslových slov a
představuje vůbec nejrozsáhlejší
česko-jihoslovanské lexikografické dílo. Z české strany přišel v roce 2002 na svět zásluhou Anny
Jeníkové, nestorky česko-srbsko-chorvatské lexikografie, praktický a
velmi podařený Srbsko-český a
česko-srbský slovník, který obsahuje téměř 40 000 hesel – po 20 000 v
srb.-čes. i čes.-srb. části.
IIId. ČESKO-MAKEDONSKÉ SLOVNÍKY
Makedonsko-českým slovníkům byla v
uplynulém desetiletí věnována značná pozornost především na české straně. Bylo
to dáno jednak tím, že do té doby žádný makedonsko-český slovník na pultech
československých ani jugoslávských knihkupectví nebyl (tento stav byl do značné
míry zapříčiněn skutečností, že se makedonština stala úředním jazykem v
jugoslávské Makedonii až na konci druhé světové války), a jednak tím, že se
Makedonie poprvé dočkala samostatnosti až v první polovině 90. let minulého
století. Tři vydání má za sebou příruční Česko-makedonský a makedonsko-český slovník (1994, 1995, 2002), který sestavili Ivan Dorovský a Dragi Stefanija. Slovník
obsahuje 8 000 (čes.-mak.), resp. přes 4 000 (mak.-čes.) hesel. Na sklonku
století se pak v prodeji konečně objevuje Makedonsko-český
slovník (1999), který dlouhá
léta připravoval nestor pro změnu česko-bulharsko-makedonské lexikografie Karel
Hora. Tento malý slovník obsahuje asi 40 000 hesel a jeho součástí je
též makedonská gramatika Františka
Václava Mareše. Hotový byl již počátkem 90. let, ale protože musel na své
vydání z finančních důvodů velmi dlouho čekat, tak jej nakonec o jeden rok
„předběhl“ v Makedonii vydaný Македонско-чешки
речник (přibližně stejného rozsahu) autorů Jadranky Vladovové a Davida
M. Pastyříka.
IIIe. ČESKO-BULHARSKÝ SLOVNÍK
Koncem 80. let byl prakticky hotov
dlouho očekávaný nový česko-bulharský slovník. Práce na něm začaly již v první
polovině 70. let. Iniciátorem, potřebnou autoritou a největším „tahounem“ při
práci byl již výše zmíněný profesor bohemistiky Sofijské univerzity sv.
Klimenta Ochridského Svetomir Ivančev
(1920–1991), člověk, v němž po matce kolovala česká krev, prvotřídní
jazykovědec a překladatel (jeho překlad Haškových Osudů dobrého vojáka Švejka
za světové války je hodnocen jako jeden z nejlepších překladů tohoto díla
vůbec). Ivančev si vytkl za cíl představit v novém slovníku v úplnosti současný
český lexikální fond, a to nejen jeho spisovnou podobu, ale i výrazy z oblasti
hovorové češtiny, slangu a nářečí a také některá slova archaická nebo knižní.
Pod jeho vedením byl slovník připraven k tisku už roku 1989. Politické změny a
nečekaná smrt hlavního redaktora slovníku profesora Ivančeva (5. února 1991) jeho vydání zkomplikovaly a
poté, co se k nepříjemnostem přidaly i změny v normě spisovné češtiny, bylo
nutno celý slovník přepracovat. To mělo i svou pozitivní stránku – do slovníku
bylo možné zařadit velké množství nových výrazů a aktualizovat podle potřeby
sémantiku výrazů starších, aby tak slovník co nejvěrněji odrážel skutečně
současnou podobu českého jazyka.
Po nekonečném hledání vydavatele (v
důsledku krachu bulharského akademického vydavatelství) vyšel Чешко-български
речник в два
тома nakonec díky spojeným silám nakladatelství Trud a Prozorec v roce 2002 (I.
A-O, II. P-Ž). Tento rozsahem středně velký slovník nakonec obsahuje asi 61
500 heslových slov, ačkoliv v předmluvě z roku 1990, kterou ještě stihl napsat
S. Ivančev, se uvádí celkový počet 65-70 tisíc slov. Výrazně útlejší první
svazek (A-O) vyšel za značného zájmu bulharské bohemistické a slavistické obce
počátkem loňského roku (jeho slavnostní prezentace proběhla 25. února 2002 v
Českém centru v Sofii). Druhý svazek se na pultech knihkupectví objevil až na
sklonku roku 2002 (slavnostní představení již kompletního nového
Česko-bulharského slovníku proběhlo v Národní knihovně v Praze 27. února 2003).
Redakci slovníku vedl až do své
smrti Svetomir Ivančev, po něm se vedení prací ujal Janko
Băčvarov. Redakční kolektiv dále tvořili Ludmila Kroužilová, Margarita Karaangovová, Margarita Mladenovová,
Milada Minčevová, Violeta Micevová, Violeta Milevová, Jordanka Trifonovová,
Stilijan Stojčev a Ljudmil Janev.
Bibliografické údaje k výše
uvedeným slovníkům:
·
Slovníky slovinštiny:
Zavadil,
Antonín: Česko-slovinský slovník.
Nakladatelství Jan Otto, Praha 1908.
Frýdecký,
František: Slovníček slovinsko-český a
česko-slovinský. Nakladatelství Bačkovský – Slovanské knihkupectví, Praha
1917.
Bradač,
Fran: Češko-slovenski slovar.
Jugoslovanska knjigarna, Ljubljana 1929.
Bradač,
Fran: Češko-slovenski slovar. DZS,
Ljubljana 1967.
Škerlj,
Ružena: Slovensko-češki slovar. DZS,
Ljubljana 1976.
Škerlj,
Ružena: Češko-slovenski slovar. DZS,
Ljubljana 1981.
Škerlj, Ružena: Češko-slovenski
slovar, slovensko-češki slovar.
DZS, Ljubljana 1995.
Šamonilová,
Alena: Slovinsko-český, česko-slovinský slovník s mluvnicí a nejpoužívanějšími
konverzačními frázemi. Montanex,
Ostrava 2002.
·
Slovníky chorvatštiny:
Merhaut,
Jaroslav: Veliki češko-hrvatski rječnik.
Zagreb 1939? 1940? 1941?.
Dorovský,
Ivan – Bartošová, Věra: Česko-charvátský
slovník. Nadace Češi Čechům + L Print, Praha 1996.
Merhaut, Jaroslav: Česko-chorvatský
slovník (Veliki češko-hrvatski rječnik). Naklada Nediljko Dominović, Zagreb
1998.
Krtalič,
Slavko: Chorvatsko-český,
česko-chorvatský slovník s nejpoužívanějšími konverzačními frázemi.
Montanex, Ostrava 1998.
Profeta, Dušanka – Novosad, Alen: Hrvatsko-češki rječnik. Informator, Zagreb 1999.
Jeníková,
Anna – Ivanković, Katica: Česko-chorvatský
a chorvatsko-český slovník na cesty. H&H, Jinočany 1999.
Nosić,
Milan: Češko-hrvatski rječnik.
Hrvatsko filološko društvo, Rijeka 2000.
Lisá,
Ivana: Česko-chorvatský slovník.
Tobiáš, Havlíčkův Brod 2002.
Sesar,
Dubravka: Češko-hrvatski i hrvatsko-češki
praktični rječnik. Školska knjiga, Zagreb 2002.
Sesar,
Dubravka: Chorvatsko-český a
česko-chorvatský slovník. Montanex, Ostrava 2004.
Uchytil,
Vladimír – Uchytil, Tomáš: Chorvatsko-český,
česko-chorvatský slovník. Český klub – nakladatelství Josefa Šimona, Praha
2005.
·
Slovníky srbochorvatštiny:
Očenášek,
Jindřich: Slovníček srbsko- neboli
chorvatsko-český. Nakladatelství Jan Otto, Praha 1906.
Kout,
Rudolf: Nový kapesní slovník
srbocharvatský a průvodce po jazyku srbocharvatském. Nakladatel Jindřich
Lorenz, Třebíč 19101, 19132, 19??3, 19254.
Jelčić,
Ante: Slovník chorvatsko-srbsko-český.
Nový lid, Brno 1914.
Bačkovský,
Rudolf: Slovníček česko-srbochorvatský a
srbo-chorvatsko-český. Nakladatelství Bačkovský a Hach, Praha 1916.
Dajičić,
Dušan – Šobra, František: Srbsko-chorvatsko-český
slovník. Nakladatelství Jan Otto, Praha 1926.
Togner,
Vladimír: Kapesní slovník
srbochorvatsko-český a česko-srbochorvatský. Nakladatelství Kvasnička a
Hampl, Praha 1939.
Togner,
Vladimír: Malý slovníček
česko-srbochorvatský. Nakladatelství Kvasnička a Hampl, Praha 1940.
Noha,
Miloš: Srbocharvátsko-český a
česko-srbocharvátský kapesní slovník. SPN, Praha 19631, 19652,
19673, 19694, 19845.
Křístek,
Otto: Technickoekonomický hutnický
slovník. Díl 1. Srbocharvátsko-český. Třinecké železárny VŘSR, Třinec 1977.
Křístek,
Otto: Technickoekonomický hutnický slovník.
Díl 2. Česko-srbocharvátský. Třinecké železárny VŘSR, Třinec 1977.
Sedláček, Jan a kol.: Srbocharvátsko-český slovník. Academia, Praha 1982.
Gleichová,
Jarmila – Jeníková, Anna: Česko-srbocharvátský,
srbocharvátsko-český slovník na cesty. SPN, Praha 19821, 19872.
·
Slovníky srbštiny:
Kačanik, Emilija a kol.: Češko-srpski rečnik u dva toma. SANU, Beograd 2000 (Tom I. A-O),
2001 (Tom II. P-Ž).
Jeníková, Anna: Srbsko-český
a česko-srbský slovník. LEDA, Voznice 2002.
·
Slovníky makedonštiny:
Dorovský,
Ivan – Stefanija, Dragi: Česko-makedonský
a makedonsko-český slovník. Masarykova univerzita, Brno 19941,
19952, 20023.
Vladova, Jadranka – Pastyřík, David: Makedonsko-češki rečnik. Magor, Skopje
1998.
Hora, Karel: Makedonsko-český
slovník s makedonskou gramatikou F. V. Mareše. Euroslavica, Praha 1999.
·
Slovníky bulharštiny:
Šak,
Vladislav: Bălgarsko-čechski rečnik.
Nakladatelství Jan Otto, Praha 1914.
Šak,
Vladislav: Česko-bulharský slovník.
Nakladatelství Jan Otto, Praha, Bratislava 19141, 19262.
Folprecht,
Josef: Slovníček bulharsko-český.
Nakladatelství Bačkovský – Slovanské knihkupectví, Praha 1917.
Sís,
Vladimír – Ivanov, Boris – Rusínský, František: Nový kapesní slovník jazyka českého a bulharského. Nakladatelství
Jindřich Lorenz, Třebíč 1922.
Romanska [Vranska],
Cvetana: Češko-bălgarski rečnik.
Universitetska pečatnica, Sofija 19471, 19492, DI Nauka i
izkustvo, Sofija 19613.
Prošek,
Bohdan: Bulharsko-český a česko-bulharský
technický slovník. SNTL, Praha 1958.
Hora, Karel a kol.: Bulharsko-český slovník. Nakladatelství ČSAV, Praha 1959.
Prošek,
Bohdan: Bulharsko-český a česko-bulharský
kapesní slovník. SPN, Praha 19641, 19692, 19763,
19834.
Krátošková,
Marie – Leitnerová, Věra – Vasileva, Sima: Rusko-česko-bulharský
oděvářský slovník. Výzkumný ústav oděvní, Prostějov 1971.
Bublová,
Marie – Videnov, Michail: Česko-bulharský,
bulharsko-český slovník na cesty. SPN, Praha 19781, 19872.
Panev,
Petr: Česko-bulharský základní
hospodářský slovník pro zahraniční studenty VŠE. SPN, Praha 1978.
Panev,
Petr: Bulharsko-český základní
hospodářský slovník pro zahraniční studenty VŠE. SPN, Praha 1982.
Kutinová,
Blanka a kol.: Bulharsko-český a
česko-bulharský technický slovník. SNTL + DI Technika, Praha, Sofija 1988.
Ivančev, Svetomir a kol.: Češko-bălgarski rečnik v dva toma. Trud + Prozorec, Sofija 2002.
Pozn.: zeleně jsou zvýrazněny nejpodstatnější
lexikografické příručky pro příslušný jazyk.