TENTO VEČER

Pozoroval jsem zrníčka a nitky,
opřel jsem nůž Naslouchejte tramvajím, 
rád bych promluvil, jak řeknu tento večer, 
zaštěkání Opět Nořící se vzhůru,
svou velkou knihu, v které listuji,
šumot kroků Hustý Stále na jednom místě 
Něžně jsem sfoukl popel Bilo půl deváté 
V stínítku lampy jsem slyšel Anebo snad 
Signály, křížící se jako stébla
Zhasl jsem A zvenku zavanula

Tento večer Jak řeknu tento večer
Teď například A jak se jmenuje ten pavouček 
Vstanu, beru si své staré zápisky
Rouaultův obraz Myslím na
Kdy vás poznám, zdálo se mi o vás
Dnešek Neustále vzniká na všech místech, 
na tratích, v městech, v lesích, na frontách 
Náhle Zazvoní zdola Trapná vzpomínka 
Hmyz mezi řádky
S štíhlým, žlutě kroužkovaným trupem

Teď na malíčku Jindy Klopýtá po schůdcích 
Temné prádelny Po
Neslyším nic než bzukot
Také ovšem Otevru dveře, pruh světla 
Nikdo mi nenechal vzkaz...

Sešity Slovník Hleděl jsem na slaměnky 
Bez hnutí Jako v nich šustí měsíc
Hendrikje Totiž Vlak se rozjížděl
Sahal jsem po klice, co člověk vidí v jednom
okamžiku
Všecky dny Všecky noci Právě v této chvíli Zurčící z vodovodů Hudby Naslouchejte

1. 9. 1942

UDÁLOST

Všecky se právě někam chystaly.
Ptal jsem se Hedvičky, kam jedou.
Na pohřeb.
Prý hrozně nerada. V těch vyšlapaných botkách.

             Nových by bylo škoda v tomto počasí.
             Na viaduktu láteřily vlaky.
              Nakonec všichni. 
             Hrozně neradi.

	Tak se tam mějte dobře.
	Všecky se usmály.
               Švagrová čistila boty.
                Pršelo. Nashledanou.

	1942

'"

BÁSEŇ V CIZÍM BYTĚ

Zkusím to, zahrát svoje zoufalství,
Tak jako v černošských básních, jen několika tóny, 
Mé nástroje!
Píši dnes v jiném, cizím pokoji,
Píši dnes v jiném, cizím pokoji,
Jsem sám.
Je slyšet prostý smutný popěvek,
Je slyšet prostý smutný popěvek,
V kterém jsou jistě slova: Miluji tě.
Můj přítel odjel, nechal mě v svém bytě.
A ty jsi tam.

Tam, kde je slunce a radost,
Tam, kde je slunce a radost
A vzduch.
Píši dnes v jiném, cizím pokoji,
Píši dnes v jiném, cizím pokoji,
Mé nástroje!
Zkusím to, zahrát svoje zoufalství,
Tak jako v černošských básních, jen několika tóny, Tak jako v černošských básních, jen několika tóny, Na staré věci toho pokoje.

Houpací křeslo, v kterém sedávali, Houpací křeslo, v kterém sedávali 
Rodiče, tety mého přítele!
Rodiče, tety, bratři, všichni známí, 
Dřív než si pro ně přišla jejich mammy (Řekni to tiše:) Smrt.

Jak se ta píseňzpívá! 
Jak se ta píseň zpívá! Bezmála vesele.
Houpací křeslo, v kterém sedávali, Houpací křeslo, v kterém sedávali Rodiče, tety mého přítele.

Kytice plné prachu,
Kytice plné prachu
A stuh.
Píši dnes v jiném, cizím pokoji, Píši dnes v jiném, cizím pokoji. 
A ty jsi tam.
Tam, kde je slunce a radost, Tam, kde je slunce a radost 
A vzduch.

Zkusím to, zahrát svoje zoufalství,
Tak jako v černošských básních, jen několika tóny, Tak jako v černošských básních, jen několika tóny,
. Jak Langston Hughes.
Hle, venku bzučí letadlo jak čmelák
A kočár, který čekal u kostela,
Se dává v klus.
Není to svatba má a tvoje,
Není to svatba má a tvoje,
A nežení se strýc,
Strýc, teta, bratři, sestry, všichni známí,
Pro které dávno přišla jejich mammy
Se světlem svic.

Ó řekni mi, že slyšíš,
Ó řekni mi, že slyšíš
Můj hlas!
Přišla jsi ke mně. Píši. Jsme tu sami. 
Nechci se ještě setkat se svou mammy. 
Až přijde čas.
A zkouším, zkouším píseň jediného světa. 
V houpacím křesle sedávala teta
A strýc.

D

I

Ti jednou v noci přišli k nádraží,
Ti jednou v noci přišli k nádraží
A našli si svůj vůz.	'
Zkusím to, zahrát svoje zoufalství! 
Zkusím to, zahrát svoje zoufalství!
A stvořit hudbu, samet svírající hrdlo!
A stvořit hudbu, samet svírající hrdlo!
Jak Langston Hughes.
Jak měsíc, stoupající nad harlemské střechy, Nad spící klikatinu nocí bez útěchy,
Nad střechy Dornychu...
Na lampě bylo vidět malou můrku
A rychlík, jenž je nesl do Hamburku,
Už cválal potichu.

Kytice plné prachu, Kytice plné prachu A stolky váz.

Ó řekni mi, že slyšíš,
Ó řekni mi, že slyšíš
Můj hlas.
Hle, slunce v bytě herce 
Se klade na koberce
A dávné vavříny.
Já zpívám. Zpívám dosud. 
A lovím cizí osud, 
Ukrytý za skříní.

Houpací křeslo, v kterém sedávali, Houpací křeslo, v kterém sedávali Strýček a teta mého přítele.
Do Ameriky! Sbohem! Už se balí! 
Do Ameriky! Sbohem! Už se balí! Jak se ta píseň zpívá! Skoro vesele! Strýček měl, jak se říká,
Strýček měl, jak se říká,
Tuláckou krev...	.
Na chodbě cvakla klika
A zazněl zpěv.
Nějaký jiný zdola.
Nějaký jiný zdola.
Zpěvy se křižují.
A kolovrátek volá:
Madame, já miluji...

Zkusil jsem zahrát v prázdném odpoledni Melancholickou píseň na několik tónů, 
Mé nástroje!
Kytice, křeslo, v kterém sedávali, 
Kytice, křeslo, v kterém sedávali,
A dvě tři věci z hloubi pokoje.
Je slyšet prostý .smutný popěvek,
Je slyšet prostý smutný popěvek
A zvuky měst.
Pro tebe hudbu, samet svírající hrdlo, 
Pro tebe hudbu, samet svírající hrdlo 
Jak útlá pěst.

28. 5. 1944

OBRAZY KAMILA LHOTÁKA

Na pleti zahrad Cestou mezi dvory
V žiloví altánků
Nějaká služka skládá do košíku růže
Otáčí větrníkem několika dveří které se otvírají Kdo vychází? Co říká? Co si zpívá
Na rozvinuté mapě této krajiny?
. Nazlátlý šampon hoblin letí ze stolařství
Z balkónu padá pták...
Rozeznám stěží slova slyším píseň
A bzukot blanokřídlé oblohy

Co všechno ukrývají tyto balkóny
Na rubu starých zakouřených zubů!
Hle římsa - trošičku ještě sluncem plombovaná Odklepává si popel holubů
A zamyšleně pozoruje vlak...
Co všechno ukrývají tyto balkóny!
Jablka boty stará umyvadla
Vidím je nasedat
Vidím jak v dálce odjíždějí vlakem
Na rozvinuté mapě této krajiny

A je to mapa lásky mapa smrti
Mapa tajemství
Ačkoliv jenom splétá nitky cest
Kdo po nich jde? Co říká? Co si zpívá? Kam odjíždí ten vlak?
Veselý pěkně ustrojený průvodčí
Se směje z nástupiště.
Je mrtev Kouří Dává znamení 
Krajině městu domům viaduktům 
Ovoci polím plotům zahradám.

1944

KVĚTEN 1945

V měsíci květnu 1945
Uprostřed ozářeného zbořeniště a poblíž kvetoucích
šeříků .
Tam kde pampelišky rostou mezi střepy
Nemocný člověk poprvé vstávající z lůžka pohlíží
do slunce
Má v očích plno tmy a tolik světla najednou ho
příliš oslepuje
Má v očích plno tmy
Vlhkého sklepa z něhož právě vyšel
Vlhkého sklepa dlouhých šesti let
Slyší neustále kolem sebe mrtvé
To jak se vítr opřel do plechových štítů, jež jsou tu
roztroušeny
Slyší neustále kolem sebe mrtvé
Umučené otce bratry přátele
To jak zašelestil vánek v ožehlých korunách

AIe nezničitelný život
Na: jiných místech zpustošené krajiny
Otáčí se skřípotem zvolna prvními koly vlaků 
Napíná struny ulic drátů potrubí
Orchestry promísené ptáky si všude odpovídají 
Orchestry rýčů lopat kladiv dlát
S kohoutem kapelníkem kokrhajícím ráno nad městy Jeho červený hřebínek se chvěje na obloze
Jeho praskající peří letí květnovými parky
Nezničitelný život
Okysličuje náhle prudce všecky vlásečnice plic

Cítíš jak zpřelámané kosti střech se napínají 
K azurovému nebi na kterém krouží letadlo 
A lidé na náměstích nehledají kryty

V měsíci květnu 1945
Nemocný člověk poprvé vstávající z lůžka pohlíží
do slunce
Je slyšet tichý praskot v prutech jara
A rytmus kterým v jeho cévách proudí budoucnost Vidím ho kráčet v troskách domů Šlachy se napínají Vidím ověnčený pancéř se Stalinovým obrazem
S velikou kyticí bezu na kterou usedají včely
. Vlaštovky kosi mušky čmeláci
Nějaká matka si zpívá v protějším okně
Nezničitelný život
Nemocný člověk kráčí směrem k obzoru
Chystá se zahrýzt do těch zelenavých zahrad
Do koše chřestícího deště lupení
Jdu s ním a cítím v ústech nový jazyk
Jazyk měst jazyk lesů jazyk pramenů
Jazyk lidových písní zpívaných pod širým nebem 
Veliký prostý jazyk Nezničitelný život.

17. 5. 1945