SLOVO

Slovo jako strach ze smrti. . . 
A také to, že jednou budem bez~menní... Možná
že jenom proto křičí děti;
a ženy, jen čistou nití oblečeny a děsíce se němoty,
močí na opilého Orfea...

VĚTEV

Utrhnuvší se větev  platanu
zabila dítě. . . Mluvě o té větvi, kdosi řekl:
 "Byl to ekzém z přežrání
a tlusté střevo je jenom pro hovno.
Nijak se tím netrapte,
i když není dvou hodin do večera
a i když jde o podobenství svěřené."

I li

ZASE

Zase jeden povolený den. Drozd zpívá 
v jedné chvíli na dvou místech
a také tak, aby ozvěna
odcházejíc nic nevzala. . .
Červánky jsou tence,
jen na půl cihly... Všechno
tvarově klesající týká se jiných bytosti... 
Ale kdo je já?

DÉŠŤ

Déšť padá na psi letnice
a mění krásu fen. .. Za zdmi umírají sedláci
a nevědí, co daji sami,
než se rozloučí, neboť láska
jde jim teprve nazpátek...
Skonči to špatně... I v těch vesnicích, 
které jsou si tak. blizko,
že by se sešly na zapisknuti vlaku.. .

JEŠTĚ ŽE

A zase jedna dovolená noc,
 která pro podobnost s jinou nocí chce od tebe něco, co nemáš!, neboť květ byl viditelný,
i když jsi jej neviděl,
a plod je snědený,
i když jsi jej nesnědl.

Ještě že čubčí moč
a lůna ve vědění psů
zdvihají stromům nohu a hudbě vytí!

ZEĎ I

Tato zeď není zde kvůli delším větvím 
plným plodů tam uvnitř, za ní.. . 
Neodděluje, nehlídá a nesoudí
a, letitá, je si vědoma,
že spíše zasahuje do ticha
tím, že se drolí na sám krevní kámen.. . 
A protože nemůže být ničím jiným,
nic nezmeškává, i když končí
málo navštěvovaným ženským záchodkem. . .

DÍTĚ

Dítě, které spadlo ze třetího patra. 
Když jsi je navštívil, řeklo:
"Chci slanou sůl a koníka,
a být v ústraní, abych to nalezl.
Jako předešlé v budoucnosti... Tam 
přece jsem. .. A v tom, co se děje. . . . 
Nebo jde o dobu? O chvilenku?
A co je naděje, než jsem se rozstonal? 
Chci pít a mít opravdického koníka,
ten vydrží a daří se mu líp...
Nebo to předstírá? Co to mám za hlavu! 
A jak přestat tam, kde začíná maminčina ruka?"

BALADA

Až potom, říká žena,
a to práv! tehdy, když je to zrovna teď... 
A jako by láska bez krutosti
byla osamělá, už je tu pohlaví,
to křížem krážem pro konec
svěřený noži žárlivosti...

I fantóm živ je jenom krví. . .

ANO

Sebevrah říká: "Nešlo o doplnění. . . Podle nestálostí již známých
bylo by to stále totéž,
i když jinak. .. Nikdo mi tedy 
mohl nepomoci... Vždyť i
moje lpění na životě bylo tak velké,
 že jsem musil zničit vědomí. . . "

ASI ANO

Ten, kdo se vzdálí,
vzpomene si možná,
neboť neví, kam vede,
co je obráceně a co je odraženo. . .

Zůstalo by málo, 
kdyby toho bylo víc...

NESMÍM

Píšete, že už si nemáte co říci, že už si nemáte co zamlčet
a že pořád snIž[ a že o tom nevíte už ani pudově-
a že je to nelidské do svítání, než začnou rozvážet mléko,
 a že to pak pokračuje. . .

Ano. .. Ale já vám nesmím odepsat, že tam, kde si čas
nerozumí s osudem,
může oba zamlčet náhoda. . .

'-	c., '-.	'"
...'... I::> I::~~
o:s ;::! ?

ÚDEREM TEPNY

Že se upustilo od další zeleně, nebylo vinou končící aleje. 
Prý Jsme se měli vrátit! Ale bylo to možné, když přece
 ne spojením, ale splynutím všechno se zde děli? Už
jsme vkročili do pouště. . .

KREV

S prvni vichřici, která 
by si to přála, může dům
až jízlivě vyčítat sám sobě,
že je tak pevný. .. To od nás
až upřeně se chce, abychom
se smířili s mučiteli, abychom
se smiřili s katem. .. Ví o tom něco 
dívka jdoucí ponejprv do plesu?

PITKA

Při takovém žáru a při takovém 
kladeni masařek, pryč s nebožtíkem užuž tekouclm! Ale
i po týdennim hodokvasu mohls 
být překvapen  z:jištěnim,
že nerozhodnost hýřilů,
zda ještě počkat nebo ne,
byla považována za soulad. . .

NA VLASTNÍ VRUB

Minulé, přítomné, budoucí... 
Není to doufání v nepřítelkyni 
a zvědavost?. .
A bylo by možné, že kdybys
odepřel tomu, co bylo předurčeno, prožil bys lásku jinou
než lásku?