JE

Je takový osud,
že co je v něm bez chvění, není pevné.

Je taková láska,
že se ti nedostává světa, byť jenom pro krůček.

Je taková rozkoš,
že se trestáš za umění, když umění je hříchem.

Je takové mlčení,
že ženská ústa vypadají, jako by stud byl jen věcí pohlaví.

Jsou takové vlasy, falšované meteorem,
 že je to ďábel, který jim dělá pěšinku.

Je taková samota,
že se jen jedním okem díváš už jen na sůl.

Je taková zima,
že dusíš holuby a hřeješ si tím svoje křídla.

Je taková tíha,
že mezi padajícími jsi už spadlý.

A je takové ticho,
že je musíš vyslovit: a to ty, právě ty!

VZPOMINKA I

Slunce zacházelo, padajíc na hnůj,
Jako kancelářská lampa, 
která před zhasnutím ozařuje ještě také
ubohý akát dole v ulici. . .
U kašny městečka stála dívka.
Byla krásná. Dal jsem se s ní do hovoru. 
Zdála se být až vděčná, každé mé slovo
bylo Jí pohnutkou, aby nebyla jen z této země, nevěděla nic, že i nahota
může být stále ještě tak oblečena,
že ji obnaží jen šaty,
smála se, hrála si s prstýnkem a trochu kašlala. 
A jsouc všedností tak tajemnou, že jí už nebylo, 
musila být políbena, aby byla ještě tajemnější. 
Ale když jsem se jí potom zeptal
na cestu do nejbližší vsi,
ukázala mi falešný směr. . .

Opravdu: přítomnost není Jen přítomný čas!

JAK?

Jak žít? Jak být prostý a být doslovný?
Vždycky jsem hledal slovo,
které bylo vysloveno jen jednou,
ba slovo, které dosud nebylo vysloveno vůbec. Měl jsem hledat slova všední.

I k neposvěcenému vínu nelze už nic přimísit. . .

UMÍRAJÍCÍ BÁSNÍK

Ruka s nehty obarvenými mojí krví drží v dlani kámen vašeho srdce.

Komu ten dar, když to není léčivý bezoár? A čí je ta ruka těžce pralehounká?

Jen tuším. .. Vždycky jsem jen tušíval
a také myšlenka byla jen obraz
a cit jen podobenství. .. Ovšemže byl tu také proud, stále však ještě bez hladiny. .. Za cenu života
jsem chránil svobodu, já toužíval a žasl,
a i když jsem snad míval vidění bez ;:jevení,
byl jsem tak věrný, že jsem se stal svědkem...

KRÁSA BEZ RADOSTI

Naše smrtelnost je ustavičná. Není chvíle,
která by nám vyvrátila,
že jsme stále v pokušení a že mu stále podléháme, takže i krása je nesmyslná,
protože je to krása bez radosti. . .
Jsme zlí... Byli bychom tak zlí,
kdybychom byli bez svědků?

KOMU?

Citil se tak vyprahlý,
jako by i kašna se nespokojila vodou,
jez řekou, láhev vínem. .. I když si říkal,
že přítomnost jde příliš rychle za sebou,
aby už nebyla budoucnosíi,
íitil, že si v nich obou člověk vlastně zacháíi, netrpí-li až nesmyslně. . .

A trpíi-li tak, jak to, že nepláče sám od sebe, jako samy od sebe se někdy rozezvučí zvony?

Ale vždyť to dělá...

STARÝ KNĚZ

Josefu Vašicovi

Potkali jsme se na Karlově mostě, sněžilo. 
Neviděl jsem ho bezmála dvacet let. 
Stěžoval jsem si? Asi ano, neboť mne těšil, 
a když jsem mluvilo hříchu, řekl jemně: 
"Ano, vždyť jakpak bychom vás poznali
u Posledního soudu!"
Ale když to nepomáhalo, pravil zčistajasna: 
"Můj synu, zdá mi se, že teď ve svých verších
pohrdáte abstrakcí. .. Vaše touha po prostotě
 byla by chvályhodná, kdyby byla subtilní. . . 
Ale vy jako byste částí svého ducha,
a to částí nejdobrodružnější,
nechtěl být v moci boží.
Cožpak nepijete rád víno?"

PÁD

V každé knize je misto, kde je žena, 
kterou bychom chtěli libat,
až by měla v očnich koutcich zatměni lůny, 
a my tak, jako by nám před popravou 
zavazovala oči. . .

V každé knize je takové mlsto,
kde milujeme hřich. Neni to vždycky láska nešťastná. 
Ó ano, vim, že i z krve se kouři.. .
Pohlavi knihy. .. Ale sny nelze vykládat....

I
II
II
II

POÉZIE

Řekla: Ne, dnes ne, až jindy, a žjindy, později, později!
Řekl: Ano, oddaluješ,
zatímco bys měla předcházet básníka, vždyť i šaty po Shakespearovi
byly z garderoby Hamleta. . .

SMRT

Už zase obchází jako vzduch
promoklý na kůži paliče
nebo jako okolí pivovaru, když sladují. . . 
Vidím ji dobře čárou, tím říznutím 
černého diamantu Adamova
do skla panenství. . .

I!

MEZI

III III li H lil

Mezi představou a slovem
jJe víc, než jsme schopni chápat. 
Jsou představy, pro něž není slov.

1:1 II
"
II

Myšlenka  ztracená v očích jednorožce objevuje se znova ve smíchu psa. . .

NIKDY DOST SLZ

To bylo kdysi: jako bychom měli proudit proti převrženým obrům. . .

Později byl to minojský džbán,
 ten jednou provždy vzniklý,
když třicet bohů pilo před hrnčířem 
z pouhé dlaně.. .

Dnes, aby uchovala jejich palčivost, smrt mívá lidské slzy v termosce...

KDO?

Kdo před tvou krásou je tu čist? 
Jen tebou jsoucí tvoje z byst.

Co před tvým zrakem lze tu číst? Knihu, již sázel ametyst.

Kdo zahluší marnosti svist? 
Jenom tvůj smích tvým smíchem jist.

Proč jsi tak málo jako list,
ač kráčíš stromem ze všech míst?

Není tě nikde nikdy dost, den chce tě můj i nespavost.

EPOCHA

Obraznými věcmi
 jsme stále ještě v čase.

Ale dnes,  dříve než vykročil rozsévač,
 už je tu žnec.

Zdá se,
že nebude mrtvých ani živých. . .

NĚKDO

Někdo ti říká ve snách: Před tisíci léty... 
Nic víc než toto: Před tisíci léty... 
Probudíš se hrůzou, a je to přítomnost 
otřásaná tryskovými letadly
do budoucnosti, kde už zase bude nad   mrtvými ta Homérova odvaha much. . .

I I

KUSE

Člověk: někdy, ale jen někdy. Příroda: vždycky, ale jen vždycky.

Čas se teprve naplní. . .

ALE

Bůh smíchu a Písní už dávno 
zavřel za sebou věčnost.
Od těch dob jenom někdy
zazní v nás ubývající vzpomínka.
 Ale jenom bolest od těch dob
nikdy nepřichází v životní velikosti,
je vždycky větší člověka,
a přece se musí vejít do jeho srdce.. .