ZAVRŽENí

A pak rozkradli tvá žebra 
Pro lůžka žen a monastýr
V němž tvůj sok denně stoupá k slávě Ležíš zavržený pouhý měkkýš
Dým z dlouhých postních svící
Jde k temnotám

Noc saje ústy vykrvácíš
Pro ten císařský lup
Neboť epigoni architektur 
Unesli tajemství tvých krovů 
Důmysl svalů kloubů jejich vazby
 A chtějí přestavěti dav
Podle zákonů tvé klece

Až okusí

Co na tom že je viditelný svět
A že jsou poznání nekonečná poznání Stejná rozkoš je pouhé zavržení

Jeden krok ve tmě plavba bůhví kam Žít muka a být přichystaný 
Popravčí četě s hlavou dolů

VELIKÁ BÁSEŇ

Když jsem usínal
Byl jsi podobný stromu

Bral jsi mne do větví
A zpívající ptáci žrali z mé kůže 
To byl nejhedvábnější
Z mých večerů
Ó zdržte skalpel
A ponechte mne mému životu 
Od šera do svítání
Slyšet brouzdání rosy
A sdílet unikání lýtek
Před šalbou jitrocelí
Kdy šavle vniká k srdci stromů Derouc dřeň duše

Když jsem se probouzel 
Byl jsi uschován v stromu Rozťatý strom
Téma k veliké básni

22.5.1959

Už nejsi
Někde bosý jdeš
a zkřehlý láskou žadoníš: 
pro modro očí mých!

Z angreštů tvoje ruce kvetou 
a trávu sytí jako dřív 
Josefe zdálo se ti o koních 
na pelesti snů husarských 
až v chlebech svatojanských¨
 jsi našel pohozený bič

Zajásal jsi prvně se zaradoval
a jak se v kalendáři objevil srpen 
klesl jsi na kolena opřen dlaní 
měl k rozdávání měl záři 
nasbíranou v prvních strništích

BÁZEŇ MÉ BÁSNĚ

Bude to možná trvat celou věčnost,
 než ze dna moře začne stoupat
a nahé po vodě půjde suchou nohou 
mé tajemství.

Pak svobodné vlohy jako vlny
z mých břehů vyjdou
a mokře zrozený div
jako vzdech prchne smaragdovou průrvou, 
sám pozdní dar, tak samozřejmý,
proto zbavený smrti.

Z tolika bázně básně vznítí,
až zmizí v záhybu cesta,
zmizí i poutník,
zmizí i chléb a drobty chleba,
z prokřehlých stop se vyzuje můj žal, pukne nehmotný kraj,
můj sen z něj spadne
a láskou zrozený vydá
svůj první skřek:

bratr Úžas mne pokřtí, 
bratr Úchvat mě pojme, 
aby, co zakázáno zde bylo, 
mi vrátil.

1960

PŘED BOUŘÍ

Div se samotný klase
Co z modra chrp se kloníš Holubi v drápcích nesou sítě 
A nebe zatahují
Ale kdo modré oči má 
Tomu se o blankytu zdá 
Když hlavu skloní k zemi

CANTUS FIRMUS

Kdo sám se za noci budí Doteky třešňovými
Smí jak byl nalezen vyjít 
Ze sluje zvětralých dob Povolán výkupčím smrti Z jitra se těšit a doufat
O veřej včerejší opřen
Na konci provazu tkvít – 
Sto rukou divých a krutých Přetáhne jediným slovem

Kdo umí do černé stoky
 Hodit kamenem dětským Bahnem skropen byl po pás 
Najde zas pastoušku svou 
Kde může k hostině prostřít 
Z hrnečků od medu vůně
Kdo umí nabídnout hostům
Ten propast jednoho věku Hloubenou v bezedno hanby Přelezl po útlém stéble

A když mu haluznou táhne Žebříky vítr mu kácí
Ve vichru bortí se střecha Mrazem slepnou mu okna Madony milostný úsměv Bledne v ponebí lůžka – 
Povolán výkupčím smrti 
Nebude zaveden v bídu

Kdo sám se za noci budí Doteky třešňovými

DÉŠŤ PADÁ NA RÁNY

Na rtu obří hlavy spím.
Déšť pleská o nos krkavčí,
mouřeníni jdou v dvojstupu
z jeho děr jako kominíčci.
V horečce slyším prozpěvovat mouchu, roleta padá za posledním dějstvím
 stínajíc hlavy muškátů.
Bez pohybu zjevného sestra
pestrý polštář hotoví,
z tolika kanýrků jsou nervózní
její smutné prsty plné pochyb.
Strop visí pláství medu za krovy,
zatím co skřítek večerní
z hlavy obra se kutálí,
na moučném červu jezdit zkouší
a můří křídlo bije o vývěsní štít 
holičské lampy, pod níž holohlaví 
vrhají ustaraný stín.

Slyším jektat hamižné zuby větru
V drolící se omítce, kde hryžou spáry,
V nichž moucha masařka se tulí
Za křídlo motýlí

SÁDROVÉ SOCHY

Tahle báseň skautskými koleny klečí 
(to o sobě příliš dobře ví):
záchvat sovětské hudby pod okny, 
to z Dunajevského dobrý vítr duje 
(ale i jiné, sladší),
to skoro každou báseň předčí: 
když vzpoury k noži sáhnou,
je nejveseleji a náměstí
se čepejří, zla houfně hynou
a dobré pomlázkové slunce nastrčí 
jak hrbatý svou kost k té slávě 
(však nebe močí na sádrové sochy).

STUDNA

Nejsem smutný
zhanobil bych veškerou radost kterou mám kdybych osamělými prsty hloubil
slzavé důlky v mapě času  -
vždyť jsem šťastný až křičím:
je možné
že to všecko jsem zažil?

Naučilo mě to
přemýšlet o životě bližních 
jak jsou šťastní: postaví dům zvelebí zahradu a porodí Obdivuju

tu snahu ale utěšuju se
že jsem potají hloubil studnu 
v pozemku skoro neživota 
a sotva do ní nahlédl

xxx

Shořel jsem snězte si mě
nejsem sen nesu símě
Dodoutnávám Uhasí mě? 
Teplo dávám 
hořím v zimě
Kvetu potmě bez kořenů podetnou mě stále ženu

Hodili mě do bažiny 
zalili petrolejí
bez vůle bez vlastní viny raším pučím nesetleji

19. ledna 1978

E P I K A  I

Sestře

A dřív než se setmí
dokud nemusím nad závějí
svítit petrolejkou či zažehnout svíci 
(jak se tomu říkalo když básnili
z milosti Vídně v Čechách Lumírovci) 
než mi omotá hlavu

ohlávka únavy a údy sváží postraňky nehybnosti:

Ještě něco povědět o jedné smrti 
zjevivší se v dýmání lokomotivy 
oblíbené symfonii Antonína Dvořáka který bez propustky na peron
se kořil okřídleným soukolím 
stejným jaká na služební čepici 
nosil můj otec: Bohužel
to nezabránilo jeho rychlému konci

Stalo se to v padesátém devátém
na cestě z Čerčan: Kvetly jabloně
z velocipedu ho srazil kluk na motocyklu

Starý četník sloužící ještě za protektorátu varující před šťárami gestapa
řekl mamince: Nedělejte s tím nic
hoch má strýce na OV KSČ v Benešově
 a manžela vám to nevrátí
Co si na něm vezmete?

Nevzali jsme si nic
jenom matce to nadosmrti zlomilo srdce
 A zatímco jsme truchlili
má činorodá astmatická sestra
seprala v škopku zkrvavené hadry
jak došly z nemocniční márnice
Potom špínu smíchanou
s otcovou krví nesla na hnůj
Přistihl jsem ji při tom a řekl jí:
Sluší se to v zemi Karla Jaromíra Erbena? Hrubě jsem jí škopek vzal z rukou
a vylil TO pod jabloní

Za stodolou ve stráni nad kterou 
ON popoháněl ta okřídlená kola 
proč to neříci: Ajznboňák a topič
v nejhorších letech za Hitlera
tam z lokomotivy shazoval kusy uhlí (které porozkrádali jiní než se vrátil)

jenom aby nemrzly děti
a když nebyl široko daleko mlýn
 jezdil po Sázavě s ruksakem žita
 abychom nehladověli
(při jeho cestách byly prohlídky
a zrní se slehlo jak se klepal)
 Nakonec si obilí šrotoval sám
v něčem co vypadalo jak keltský oltář 
Z mračské žuly ho vytesal
jeho otec Alois můj dědeček
když Ferdinand ďEste na Konopišti zakládal velkolepý park
a střílel kachny

Drahá sestro: Ani na chvíli
ani nikdy později ani teď
ti nemám za zlé cos chtěla učinit!
Šaty člověka po něm špínu a krev spravedlivý Bůh svěřuje čistým duším

24. dubna 1980

VZKŘíŠENÍ

Krásní trilobiti skrytí v kamení 
jak vám závidím!
A načechraným hladinám řek 
(jsme u Berounky)
s umrlci na dně s oblázky 
valenými od věků k věkům
a jen za sucha či v povodni 
uvízlých v břehu!

Zda má cenu
drát se zdola nahoru
od mrtvých mezi živé
z včerejška k dnešku 
když se není čím chlubit
 jsme jen pštrosi
s hlavami v písku
když nám nerozbuší srdce úder vlaštovky která látá a vyspravuje kdyby loňské 
už letité a přece hnízdo!

Pak si vzpomenout na Apollony 
delfskou věštírnu bohy ve skalách nymfy
v trávě
na to všecko
co nás živilo divými představami 
o živém neutuchajícím světě 
jehož zřídlo jsme možná obcházeli 
ale netušili kde je!

Vše z toho co tu zanechali
ti před námi: svět odvíjený
z naděje Ariadnina klubka
naveskrz utajený
neznající dosud naše míry a váhy 
vzpírající se paklíči pacholků vědy 
jejich prstů dobrých tak leda na zatlačení 
našich očí -
uviděl jsem pradávný neuvěřitelný život jehož mluvčím je Homér
a Vykupitelem Kristus

Krakovec, Velikonoce 1980

PŘED VELIKONOCI

A pravila ta venkovská žena: 
To je dneska šeredný vítr!

Odpověděl jsem jí:
Ten vítr je krásný
ale nám se nechce líbit!
To šeredno je v nás
To z rozpaků si zahudrujeme alespoň na počasí v bezčas
 když není co říci

Ten vítr duje proti mně
(jdu cestou k Šipům)
až mi vyráží dech
jako zjevené slovo evangelia
 jako znovu slyšená radostná zvěst
 v dohledu je planoucí keř
v opuštěné krajině bezdomova

BOHNICE

Richardu Balonovi

Nemohl jsem spát

A tak jsem kolem oběda
kdy se haraší s kaší a pomlaskává zalezl do výklenku
za zády dveře pana asistenta který zrovna měl volno
jediné bezpečí a sesypal se

Ale i tam
mě našel bratr saniťák

a ujal se mě

Zahlédl jsem ještě kostel
s vytlučenými okny
v kterém skladovali brambory 
zaslechl jsem hlas bratra saniťáka:
 teď mi volali z prodejny mají sparty!

Píchli do mne injekci a usnul jsem

xxx

To jsme se milovali
Záminkou byl klavír Říkali mi 
ne už housle klavír má budoucnost

A tak u ní jsem vyťukával celý rok Beyerovu školu při nekonečných triolách 
co se daly hrát po paměti 
aby rodiče nevěděli 
jsme se učili líbat

Někdy špehovala žárlivá mladší sestra 
a netajila se že práskne
jak to je s těmi triolami
tak jsem musel vysedávat u klavíru i s ní

Jenže láska ve čtrnácti 
jsou zapovězená jablka 
z Monsignorovy zahrady

!

Odešla mi do Nymburka
na učitelský ústav
zahrál jsem si ještě Neapolitanu 
Petra Iljiče Čajkovského
na nějaké školní besídce koncem roku 
a stejně s chybami
přestal jsem nosit vajíčka a škvarky
 paní učitelce Malypetrové
bylo léto.
naposledy jsem se brodil v rákosí mezi
užovkami
silnými jako moje ruka

zarmoucený
ale když jsem přečetl Karla Hynka Máchu napadlo mě že si to nesmím ani dovolit 
abych odteďka už měl šťastnou lásku

PROSBA

Ach Bože šeptaje se ptám 
nerozvážeš můj slib
když neosobnost mnou smýkla
až k roští kde parádivé
býlí bují a prší na mne sláma hvězd?
 Tady mě přepadni a bodni:
Nůž z tvých rukou je dobrý i do zad

Jen nebuď zakaboněný
ani mně dnes není do zpěvu 
ani do slov mi není
ledový tváří k tobě přimrzám 
(kdo odvrátil se padl na polštář 
s navždy strženou tváří)
Ty nejihneš a mé ruce
jako vši žebráka se chytají
 tvého milosrdenství!