Znamení moci 
I.
Bylo k zalknutí

Nikoli naráz
nikoli všichni najednou
ale nenápadně a tu a tam
tak jak zněl příkaz dne
   nepozorovaně se rozkládat
   poslední zbytky minulosti se vytrácely

Staré závazky beztak už mrtvé z nich tiše padaly
v tom malomocenství zhoubnějším než lepra tropická neboť slyšet bez uší, dýchat bez nosu, hovořit bez jazyka nebylo nikdy ani tak zlé ani tak nemožné jak tento stav obnaženosti naveskrz, kdy se od nich trhaly celé věky Přátelství přecházela, krajiny samý škrt
nezadržitelně se smazávaly
Až najednou jim bylo řečeno, že neměli dětství
že nikdy nebyli mladí, že nikdy nezestárnou

Přes nesmírný počet
každý byl sám
bez jistoty o svém narození zatímco smrt je obcházela
své setkání s nimi promítajíc na bílé plátno budoucnosti
ta stále bližší a stále skutečnější jediná jistota
jež zbývala jim...

Zas jako tenkráte a potom tak často

procházel jsem ulicemi, z nichž byl čas vymetený 
ulicemi sterilizovanými, jež nemohly míti pokračování 
tady na zemi ani na žádné jiné planetě v žádném jiném
	vesmíru
Tady už nezáleželo na tom, zda přichází podzim či jaro
nastává a tím méně, zda je to zrána nebo se začne smrákat hned
ačkoli všechno nasvědčovalo tomu	~
že je pozdě
příliš pozdě, aby to mohlo být v některém jistém dni
v některém jistém roce našeho letopočtu	. ,

Stromy stejně trčely holé a sníh tolik měl jinotajů 
že jeho pád a jeho tání pod nohama davů
jeho něžné a chladné doteky na tváři spěchajících zůstávaly nepochopitelné
jako nevtíravý a přece tak důrazný pokyn z neznáma které se naučili pomíjet jako všechno
co nemělo pečeť moci

Jak v Dantově Infernu 
mezi domy, jež stály nakřivo 
do kruhu stále štvali se

~

Bylo to k smíchu a bylo to k pláči
s tou jejich svobodou
Mysleli, že myslí, mysleli, že mluví, mysleli, že jdou 
cokoli a kamkoli se jim uráčí c" ,".'
a zatím se smekali po hladké stěně nálevky malstromu
v kruzích stále menších
s jedinou svobodou zrn obilných, jež mají být rozdrcena 
pro potravu obrů tak nelidských
že kamení nad tím naříkalo

Ale protože odnikud nepřicházeli, nemohli nikam dospět
Všechno běželo pouze naoko
       a už dlouho
přes ten chvat se tady nic nedělo
Přes ten lomoz tu vládlo ticho Zvěrokruhu
ticho, v němž bylo slyšet dosud nepostřehnutelné hřímání
	, '	hněvu

      úpění lásky 
      a hlas svědomí, jež překřičel všechny ampliony
       rozléhaje se oblohou vyprázdněnou až k poslední
                                                                              hvězdokupě 
	
, \
A v té chvíli
já se zděsil
co se to stalo s člověkem
co se to stalo s jeho tváří
ve které, jak jsem viděl, se neobráželo sebeméně
z dvanácté hodiny historie, jež měla nastat
Přesně tak, jak si to přáli hlasatelé Šťastného Živočicha 
bylo prázdno před očima a bylo prázdno za očima 
Vychvalování zubní pasty se neslo jak rouhání
v samém sousedství chrámů, jejichž zvonům
a jejichž varhanám bylo z nedopatření ještě dopřáno
úpět a oslavovat	.
Sem tam se někdo pokřižoval
ale pořád nebylo ještě jisto
zda je to kříž na počátku čehosi nového 
nebo zda podle všeho
Křižování bude potřeba opakovat

Nebyli studení a nebyli horcí
Odporná příchuť vlažnosti nutila Boží Ústa 
s hněvem je vyplivovat
do stále větší opuštěnosti
té ohrady času vždy mezi dvěma převraty 
ve kterých se nepřevrátilo vůbec nic

\

"

Stromy stály, kamení leželo.
z roztříštěného Sloupu Svrchovanosti
toho, co je nahoře, nad tím, co je dole.
a teď bahno napodobilo
pohybem vzpoury
jeho bohoslužebnou přímost
stříkajíc k nebi své neuznání
   své neuznání jediné opravdové vlády
	své neuznání jediné opravdové vlády nad světem

II

Říkáte, že začíná venku mráz
a naše dva přestárlé oleandry a palmu vychrtlou
 je třeba z balkonu přenésti na schodiště
a červený amarylis, má-li zjara kvést
do šera v chodbě uklidit...

Ale nadarmo jsme snesli zásoby do sklepa 
utěsnili okna a čerstvě je zatmelili
nadarmo jsme kdejakou škvíru sádrou ucpali 
Čas sibířský táhne, čas sibířský profukuje 
 a nejsou to jen vrabci, kdo třesou se zimomřivě 
a nejsou to jen zčernalé astry na záhonech

III

Utíkal jsem a zase se vracel
a všude jsem se setkával s troskami, z nichž kouřila
hudba naléhavá, byť nepochopitelná všem, kteří nevěděli
že Bůh myslí orchestrálně

A bylo zvěstováno

Když nechtějí připustit, abych byl pánem jejich domů, jež
	stojí
abych vstupoval v jejich těla teplá a plná krve budu pánem jejich sutin 
budu pánem jejich kostí

Hyena a sup jsou také má zvířata
a oheň patří mezi mé posly nejhbitější

A ta slova, jež kouřila s hudbou
z trosek všudypřítomných
byla hrozná
nejen básníkům, kteří už nevěděli
že Bůh myslí orchestrálně
a že také děsivý buben prázdna má důvod svůj
 ale i všem
uspávaným a uspávajícím
našeptáváním útěchářů

Byla hrozná
protože nedocházela sluchu
a nedalo se čekat, že jim bude porozuměno dříve než kámen a kost

jediní pozůstalí
budou žalovat hvězdám - - -
- ,
, I
Zas jako tenkráte
a potom tak často
procházel jsem ulicemi, z nichž byl čas vymetený 
ulicemi sterilizovanými, jež nemohly míti pokračování 
tady na zemi ani na žádné jiné planetě v žádném jiném
vesmíru
,~ , ','
Bylo to poslední jednání tragédie
nešťastných davů sbíhajících se na všech náměstích světa
Šířila se z nich úzkost a tma
a všichni byli poznamenáni smutkem pohřebním 
jímž naděje prokmitala
tu i tam
jako by se ještě v poslední chvíli
rozpomenuli na plamennou výzvu Prosťáčka Božího 
a oplakávali Tvář Umučenou
vznášející se nad nimi v slítovnosti
z Kalvárie kupodivu blízké
tomuto místu a této chvíli -
Pochopil jsem
Krev Beránka Velkonočního skrápěla všechny
a přes celou historii
rozptýlené kosti Adamovy se sbíraly s úpěním
plným nevýslovnosti hudby, plným nevýslovnosti,
	katedrál
v jediné Tělo, jehož žádná částečka nám nemůže býti
	"	"	lhostejná
Nemůžeme nemilovat ani nejvzdálenější příslušníky

nejvzdálenějších plemen tím méně všechny své...

Tady však
dějiny přestávaly
jak přibývalo netečnosti
jak přibývalo souhlasu netečnosti
aby kdekoli za rohem	,
s vyloučením veřejnosti a přece ne dosti potmě 
a přece ne dosti nenápadně Kohosi zvolna svlékali

Mohl to být kdokoli, vždy bezbranný, jeden a všichni Mohl to být kdokoli, když upadl v jejich ruce
neměl podoby ani krásy
aby se nám tím strašněji podobal
Muž Bolesti

Dělo se to všechno jak příprava
pro onen úkon ještě daleko hroznější
který se už jednou dokonal
a není jej možno opakovat
ale je možno jej kdykoli napodobit
ve sklepeních, na půdách, v lesích
A protože těla trýzněných nesla zřetelnou podobu kříže když v největším soužení
rozpřahovali ruce
zbývala pořád jistota byť slabá, že zůstáváme
třebaže docela na okraji, třebaže v nejodlehlejší čtvrti
Augustinova Města Božího	"
a že nebudem pominuti

Nevěděli, co činí a co činiti dopouštějí
A jenom divné jim bylo, když domů přijdou

proč doma nejsou za všemi dveřmi zavřenými
Proč žádná stěna, žádné ústřední topení, žádná houně žádný kovotěs ani polštáře v oknech nic platny nejsou proti tomu, jak u nich táhne
Mrazilo je, nedovedli se zbavit pocitu přítomnosti 
Kohosi, kdo neodcházel
ale byl zde
stejný a zase docela jiný než Tamtenvenku
a jeho místo vždy mezi dvěma
ať si počínali sebezběsileji, sebevíc beze svědků zapomínajíce, že z každého soukromí vede okno
ve veliké venku, ve veliké účastenství
z něhož úniku není

Jejich tváře s tím hladovým smutkem podvedených 
mlčely děsně, zatímco kamení slyšet bylo a domy 
stiženy hroznou vyrážkou
ukazovaly nes toudně hanebnosti páchané v jejich zdech jako by se dusily zácpou ve střevech odpadového vedení 
a výkaly se jim rozlévaly pod omítkou
třebaže na pohled
bylo všude tak uklizeno a zdravotně bez námitek

Ale necítili se doma, vodovod poplakával
hlasem dítěte, jemuž nedovolili přijít na svět
A teď se jich na ně ptali	'
mrtví, když v podlaze zapraskalo, stůl povzdych si 
ale protože se nikdy nenarodilo, nemohlo ani zemřít nemohlo býti jedním z nich
což je něco docela jiného
než nebýt vůbec	.

A to se už zhola nechápalo
v tomto kruhu pekla
a nebyl také
kdo by jim řek
že byli podvedeni
a že ten Cizinec, že ten Host
jehož děsivě obřadnému svlékání
	rnuseli přihlížet	.
na slavnostech, schůzích a soudech
je týž, jehož trýzní mezi sebou
za staženými záclonami
s vyloučením veřejnosti lidské i andělské pasouce se na jeho bezbrannosti
tak zcela po domácku

Nebyl
kdo by jim řek
a nedostávalo se ani slova ani jiného posunku jak se dorozumět o věci, která začínala tak blízko 
mezi srdcem a ústy
a jejíhož konce se nebylo možno dohlédnout 
ani v nejodlehlejších záhybech minulosti

Nebylo slova a nebylo úst, jež řekla by je že čím více se rozpoutávají sami v sobě' tím těsnější pouto je svírá zvenčí
a že když sami v sobě už založili
panství nikoho
ani jejich domy ani jejich těla ani jejich děti
jim nepatří, ale jsou nikoho	.
A když ruce, jež jsou nikoho
sahají po věcech, jež jsou nikoho
a když nohy, jež jsou nikoho

chodí po cestách, jež jsou nikoho 
tu Nikdo - ten hrozný pán 
otroctví nastoluje 

Bylo pozdě
pro mnohé už navždy
a ten pan Nikdo hrozně řádil
strhávaje z nich poslední zbytky vzájemnosti
aby se už nepodobali ničemu jinému nežli Kříži
a nesli zase
o kousek dál
k Zemi zaslíbené
k zeleným pastvám budoucnosti stále se vzdalujícím
toto Znamení moci
Znamení jediné opravdové moci
Znamení jediné opravdové moci nad světem

,.\

IV

....

,~

Všeho bylo namále
jako v Ninive, jako v Hirošimě

Jako by ji nedržela už ruka dost jemná a pozorná 
děsila
porcelánová křehkost všeho

Sníh tál
kamení tálo
a za té oblevy	.
město navečer přešlapovalo v blátě ' 
jak stádo tuleňů

J

       vyluzující protáhlý naříkavý pískot
na znamení své nespokojenosti a svého strachu

A potom
jak se stmíval~
barvy jedovaté vyplouvaly na povrch šera jak leklé ryby zvěstujíce prudkou otravu hlubin
života, který chátral

Nebylo záruky
Tak daleko sahala nejistota, jak daleko sahal člověk 
Sem tam se něco postavilo, však bourání bylo víc 
Sem tam se něco našlo, však hrozivě rostl seznam ztrát 
A co chvíli nějaká moc, nějaká hvězda děsivá
rozplynuly se s trochou křiku a s trochou krve
 jakoby nic
a jenom cesty se urovnaly
pro to, co přicházelo

A zatím
věci držely k sobě
v souručenství tak pevném, až záviděl jsem 
Nikdo nedovedl způsobit, aby se rozednilo
nikdo nedovedl zabránit, aby se nesetmělo
 Stromy stály a stačilo jim, že stojí, kam vsadili je chystajíce se poslušně v tom sychravém poprchání 
na jaro, jež zdaleka nadcházelo

Ale bylo to všechno jen pozadí
ta hlína, jež syrově vzdouvala se, a lesy a mračna
propíchaná komíny	,
jako by nebylo už venkova s klekáním
a celý svět jediné rozlézající se předměstí

s tou třaskavou směsí slz, kouře a vzpoury a neštěstí 
kde každý okamžik nastupoval vybaven plnou mocí 
vše rozhodnout

Bylo to jen nesmírné chmurné panoráma otáčivého jeviště planety Země
jež se zažíhalo a stmívalo
jak den a noc
nad výjevy hry, jež hodně už pokročila
,   bez opakování, ale s herci vždy novými
	bez diváků, protože všichni byli v tom

Nedalo se už zjistit
kdy začaly tyto mysterie
Bylo to nepochybně tak dávno
Kruhový obzor scény se děsivě rozšiřoval
a ze všech stran a od všech národů se sbíhaly cesty plné diváků účastníků
této hry pašijové
jež se měla podle všeho už skončit

A třebaže jich bylo nejméně tolik
co hvězd
každý šel cestou svou
vlastní svou cestou křížovou
A ten kříž, který nesli
měl přesně rozměr a váhu
jejich svobody, které se odříkali
Ale nikdo si jí nežádal
a všichni chtěj nechtěj směřovali k jednomu místu 
trochu výše
nad rovinou událostí, které se převalovaly jako mraky

nemohouce mít už jiný význam než zvýšit trýzeň 
těch křížonošů

Byli připraveni o jakýsi jim už neznámý vzácný smysl  
že se dívali a přec neviděli
Kámen Úrazu, který nedovedli překročit
Klopýtali a břemeno těžklo
jak v nekonečných průvodech vystupovali k návrší 
které nebylo dosud vidět
ale jeho určení dalo se tušit
a já věděl, že se to stane blízko
mnohé naše jsem poznával
a všemi pronikala jediná stejná hrůza
z toho, co přijde
však bez Krista tentokrát -  

Řekli mi
že je to záležitost jen lidská
toto nakupení bolesti, ta hrozná hra
která ostatně probíhala jen před dveřmi Chrámu
z něhož jsme se vyloučili po způsobu těch dryáčnických
her velkonočních vychvalujících nestoudně masti a drahé koření 
zbožným ženám, jež se chystaly pochovat Spasitele
 který už zatím z mrtvých vstal

Ale zde
nebylo zmrtvýchvstání
Byli mučeni, ale nebyli mučedníci Byli stíhání, a žádný z nich Pavel
Mečem Ducha se rozpřahující proti temnotám, které houstly

1,,\
1\

Ještě si vykračoval
pan Kráva
tvář plivátko
své smýšlení připjaté na kabátě
poslední harcovník poslední vzpoury
předem prohrané
před níž už nezbývalo proti čemu se bouřit

Myšlenka Boží
vykázaná už tolikrát
mimo dosah jejich vlastního dobrodružství
vracela se teď hrozivá
nedozírně se zpřítomňujíc
jako to celé nesmírné slavné panoráma
otáčivého jeviště planety Země
na němž se mají odehrávat
oslední věci člověka

Stmívalo se
nebylo vidět na krok
ani do minulosti ani do budoucnosti
zatímco mrtvých jen přibývalo
neskonale a neskonale
Ale počínali si všichni tak tiše
nemajíce už potřeb žádných
šatu ani pokrmu
a také pohybovat se nemuseli
Jsouce zde a zároveň na všech místech
Jim patřila země, jim patřil příští čas

Stmívalo se tmou studenou
v níž jediné světlo
rostlo a šířilo se

            Dětská dlaň by je přikryla
           a všechny oči po něm se obracely
 
a všechny oči s dychtivostí a hrůzou po něm se obracely
po té pšeničné záři
vycházející z oken Chrámu
kterému bylo z nedopatření ještě dopřáno úpět a oslavovat

Ukazovali si tam dovnitř
přes divadlo světa tam dovnitř Chrámu
tam na místo, kde se dokonával
v hře světel, v hře zvonků
jediný Děj
pro nějž se všechno děje
Hostina, kde jsou všichni
od Abela Spravedlivého až k posledním vyvoleným zdvíháni rukou Slova a zdvíháni rukou Ducha
v radost bez mráčku

To je ten střed, zkroušeně vyznávali 
Svatý Bože, Svatý Silný, Svatý Nesmrtelný

A nebylo na světě barvy ani zvuku ani vůně
která by nehledala své uplatnění
a svůj význam
v tomto nepřetržitém obřadu, v jehož tichu 
hvězdy hořely na svých místech a řeky tekly 
unášejíce na svém studeném lesklém hadím hřbetě obrazy ráje ztraceného -

A já viděl, já viděl, jak vzdaluje se ta blaženost určená pro nás nezadržitelně

zatímco na všech návrších země Kalvárie bez Krista vyvstávaly

v

Teď nebo nikdy
říkali si v ustrašenosti, když slyšet bylo
 ty zvěsti šeptem
. které se nedaly potvrdit ani vyvrátit
a mohlo to být znamení počínající obrody
.. anebo jen další nevyhnutelné klesání kdy všichni nás opustili
a tak jako tak
ukřižování blíží se

Teď nebo nikdy
říkaly si rodičky ve čtvrtích sebevrahů 
vynášejíce na slunce nemluvňátka svá 
chlapečky v modrém, děvčátka v růžovém 
zatímco kosi prozpěvovali ze zahrad 
a nevinnost byla ustavičně na postupu jak oheň stravujíc nečistotu, jíž všude přibývalo

Teď nebo nikdy, říkal si svět
a myslel přitom na svůj poslední pokus odpravit
 beze svědků Chudáka, jehož krev tekla ze všech ran 
vyslýchaných, svlékaných, ubíjených
kolujíc tady i v osadách lidojedů
jako jedině platné oběživo
po celém Městě Božím
jako jedině platné znamení moci
jako jedině platné znamení moci nad světem

         VI
Byla jich hrstka
zrovna jak zrní v hlíně
spravedlivých a milosrdných
a touto setbou se obrozovala zem

Vždycky tomu tak bylo Vždycky tomu tak bude

I
Duch, který nezahálí
nikdy a nikde
a jestliže jste ucpali všechna ústa
aby nemohl promluvit
jsou zde ještě nemluvňátka, jsou zde ještě umírající tito sousedé tmy počáteční a tmy konečné
a jejich ústa hořkostí stejnou stažená
úsměvem stejně blaženým
vyznávají

A když teď hledím
z dna zahrady do mladého listí
do mladého zpola jen rozvitého listí
jež se chvěje na konci větví jak praporky Resurrexit zem pode mnou kolébá se
jak do srdce zasažená
sem a tam

Vidím ten pohyb ve vrcholcích stromů
sem a tam a sem a tam
a kdybych jej neviděl, cítím přece
proti blankytu skřivánčímu to tiché a neúnavné kývání které opakují i věže a komíny
a všechno, co nad zem ční

Zem pode mnou v nesmírné bolesti kolébá se jako ten, kdo nechce či nemůže nahlas křičet 
a její vůně a její vánky jsou jediný tichý nářek kterému málo schází
aby byl chvalozpěvem

A to málo, co schází, to vy jí odpíráte
pan Nikdo a vy
to vám tak záleží na tom
aby dějiny nepřekročily dopoledne Velkého pátku 
a řev ulice jeruzalémské .
dále se rozléhal po všech městech světa
Dál otvírá měšec vaše temná ruka
a cinká groš Jidášův
cinkají mince, jež kupují prodejného
jemuž se říká Lid
a kořalka, která tekla
pro pacholky Pilátovy
u dna ještě není

Všechno hlasování.
děje se dosud mezi Kristem a Barabášem 
a už napřed je postaráno
o výsledek týž

Ukřižuj! Ukřižuj

.'. '."'"

A zem pode mnou v nesmírné bolesti kolébá se 
s vašimi slavnostmi, s vašimi mučírnami
ta Matka Žalu
které nechcete dovolit
aby přestala kvílet
aby přestala rukama lomit tiše se kývajíc

,.-
když přes všechny časy a přes všechna místa
prodlužujete podívanou
jež se měla už skončit
Vaše moc je veliká
a váš strach ještě větší
před tou nocí ze soboty na neděli
před tou Velikou Nocí, kdy stalo se
co v slepotě své vy neuznáte
co svými třesky plesky jen zamlouváte když na to přijde řeč
Ale něco se změnilo, a vy to víte
Čas je jiný, čas po Vzkříšení
a také v ponížení a také ve smrti
je cosi jinak. A to vy nevíte
Svět vzhůru nohama, ten váš svět
a od té chvíle
toho jediného skutečného převratu, té jediné skutečné
revoluce
přes všechny vaše předpoklady přichází vždycky závěr
jiný, než čekali jste
Třtina nalomená se nezlomila  knot, který doutnal, nezhasl
Každý rok
znova to dokazuje
Povídejte si o Persefoně a jejích návratech z podsvětí Nebudete tím ani moudřejší ani šťastnější
zatímco prostší, zatímco krásnější přiznat je
že každý lístek s Kristem se rozvije -

A jako na svatého Fabiána a Šebestiána
štěpy spaly stojíce oblečené
v košilkách lýka, v kabátech kůry
a kromě havranů krákorajících, že na všechny dojde
 nic nenasvědčovalo nějaké větší změně
v kořenech ani ve hvězdách

tak dnes
vrkáním holoubků doutná vzduch
a vánky, o kterých ještě včera jsme nevěděli deštíky, na jejichž bosý cupot jsme zapomněli přišly a těšily

Ó zatvrzelosti, jež prolamuješ se v slzách 
a najednou
vražedníkům se protiví dále vraždit 
mučitelé mají dost svého řemesla 
Naříkají si, že se jim udělala zas duše
a co nevidět budou stát celí v květu
ve velikonoční zahradě tohoto léta

Je to zahrada mého dětství, zahrada dětství světa 
a tenkráte
vždy na Zelený čtvrtek jsme ji k večeru zametali 
a trávník zářil a jabloně zářily vlhké mízou 
zatímco zvony odletěly už do Říma
odkud se vrátí s tou jedinou zvěstí, jež stojí za to
 by se hlásala ustavičně
Aleluja...

A teď
ať chcete či nechcete je už mnoho dní, mnoho věků po Zmrtvýchvstání Páně

~

	::

..

po všech kostelích se čte evangelium o Kristu Vzkříšeném
jenž vstupoval dveřmi zavřenými
Nic nespravíte proti tomuto Dechu
a zbytečna už jsou vaše těsnění, vaše houně
Okna se otvírají a na celém světě dýchají lidé jeden
vzduch
a jejich prsty a jejich řasy obaluje jediné stejné ovzduší
jako lesy, jako ledovce, jako oceány

Nic nepořídíte proti té Přítomnosti
jež do posledního místečka naplňuje už vesmír 
Nadarmo jste podplatili vojáky, aby řekli
že za noci přišli učedníci a ukradli jej, když spali Nadarmo se rozhlašuje ta řeč mezi vámi až do dneška Nepodařilo se jí zakalit ani zmenšit
to Vzkříšené Slunce, jež vykročilo
celou šíří obřích svých prsou naléhajíc
na dveře a okna

Třeste se
nikam se před ním neschováte
Nelítostné jak láska
vniká až v nejtmavší kouty, kde v bídě své
vyhřezá vaše hanba
svatokrádežně schraňovaná už nevím jak dlouho,
co naposled

tady se uklízelo

Bude hned vykřikováno po střechách 
co jste si šeptali na svých ložích
z úst do ucha
Ukazuje se smýšlení mnohých

Ale protože nemají vlastních tváří nosí je na kabátech
to své smýšlení ,
na kterém nezáleží už zbla
. .
tak jako na jejich tlachání
bohaprázdném, lidu prázdném
neboť to není jejich smýšlení, to nejsou jejich slova tolikrát přehučená
v této chvíli, kdy hvězdy se přiblížily
aby byly svědky závěru mysterií
v němž se Bůh nepochybně zas ukáže
jako poražený

,
, ,
Neboť meč zůstal
a jen srdce, jímž pronik, se skrylo nám
Ó Maria
hledal jsem 1ě spěchaje po ulicích jeruzalémských 
Stav obležení se blížil a všude
ó Maria, matko zástupů
viděl jsem ty tváře, mnoho tváří s úšklebkem
přilepeným který z nich padal, takže si jej nasazovali poznovu
sobě i navzájem
všechno jedno v té hrůze
před pohledem tváří v tvář
A to bylo to jejich smýšlení
ten úšklebek společný nerozlučně
Co na tom
Bůh ustavičně porážen vítězí
Člověk ustavičně vítězící nakonec poražen 
a ti, kteří na kříž přibíjeli, jsou na kříž přibiti

Co na tom, když pan Nikdo svýma temnýma
bezejmennýma rukama sám beze jména už sahá
po koruně vítězství
Jen Kříž se pohne, Kříž Čihošťský
a jen pár lidí to zahlédne
zatímco Michael Archanděl
čeká rozpřažen a jeho meč vlasatice
nerozčísne ovzduší světa

Nikdy se nedočkáte, že by Bůh nestál v slově
a nějakým zvláštním a neslýchaným zásahem do hry 
dřív než se skončí
o vlásek zkrátil svobodu člověkovu
Vaše myšlenky nejsou jeho myšlenky
Nesníží se k násilí a jeho pohled upřený
z lidské blízkosti

na každého z nás
nezavře se ani neunaví v té trpělivosti plné slitování jako by se nebylo stalo nic zvláštního
před chvílí ani tenkráte
pod stromy Ráje

Je to On
V tichosti vánku poledního
Je na nás, abychom také ztichli
před tou tváří Ženicha, který přichází
A jestliže k národům a jestliže k světu
hovoří jako oheň a jako kladivo rozrážející skálu
u tebe jen klepe s prosbou za prominutí, že vyrušuje 
Stojí za dveřmi a klepe neodbytně a hned se omlouvá 
O tebe se uchází, aby tě získal tak jak jsi plný špíny

Není třeba dělat se lepším před tou Tváří, jež prohlíží
tě skrz naskrz s přísností shovívavou, shovívavostí přísnou
ten pohled upřený
Je ti před ním nevolno, šilháš stranou, posloucháš staré
pomluvy
odnaproti, zve dle anebo skrze strop
zatímco on stojí a čeká, zda vpustíš jej
ten cizí člověk, jehož právě při vyslýchání ztýrali tvář uštvaná, mírná, tvář bližního, Boha tvého 
které se všichni tak podobáme

Ach říkám vám, nechte už řečí o výrobě, nadvýrobě
a podvýrobě Nechte už slov, jež sypou se suchá a tvrdá a jalová
ten písek pouště světa, který nás v sobě pohřbívá 
Říkám vám, nevycházejí z úst, kde jazyk a zuby a rty článkují teplý dech. Nejsou lidská, není v nich člověka 
Tak hovoří obludy vymyšlené, aby vás pohltily
Dejte si říci, za nějaký čas, nějaký krátký čas
nebude po nich slechu, Nabuchodonozor se také jen letmo
	. .	připomíná
A teď je č'as nejvyšší, abychom všichni ztichli
	.	a spát šla slova
.Slova unesená, slova zmučená,slova znetvořená
aby byla zapomenuta v tichu nesmírném
aby utonula v nevýslovnu
kde bychom fé zas hledali s úpěním
pravdivá, silná a plná kajícnosti
pro katedrálnost věku, jejž vidím blížit se
pro dorozumění člověka s člověkem a národa s národem 
pro dorozumění s Bohem, jenž stojí a čeká
u dveří srdce tvého

,\:,'

Je to On
v tmách hodiny třetí	,
který byv vyzdvižen táhne všechno k sobě
Málem ho přehlédli, jako ty jej přehlížíš v blížním svém ale dějiny se otřásají jeho mlčící přítomností
a všechen útěk je útěk před ním, všechna vzpoura
je vzpoura proti Kříži tomuto trůnu jediné opravdové moci
tomuto trůnu jediné opravdové moci nad světem

VII

Bylo k zalknutí

Nikdo nevěděl jak a nikdo nevěděl proč
ale všichni
trýznitelé i trýznění, věznitelé i věznění
byli zajedno v tom, že cosi se skončit má
Aniž si to řekli, shodovali se všichni v představě děsivé 
že jsou u dna všech zásob, z nichž člověk živ je
jako se všichni svorně podíleli o dědictví dvou
velkých válek o trosky a znetvoření a potřebu pokoje v sobě samých 
o trosky a zdivočení a potřebu pokoje všude ve světě

Připozdívalo se
tváře i hvězdy ukazovaly hodinu značně už pokročilou 
aby se mohlo ještě začít
s nápravou
kterou si ovšem představovali každý po svém Doporučovali si navzájem své věčně živé
kteří zatím byli už v rozkladu a hrozně páchli

Páchlo a kazilo se, co zbývalo ještě v tom dusnu sevřeném mezi mrazem neznáma minulého a mrazem neznáma
budoucího a jenom když se někdo narodil nebo někdo zemřel 
dveřmi pootevřenými aspoň ty nejbližší
chlad odjinud ovanul

,

Vškhni byli obráceni vpřed
hledíce tupě na prázdnou a studenou končinu
                                                            budoucnosti
a odvraceli se ode mne a málokdo mi dopřával sluchu
když jsem jim říkal	' "
že nic nelze odtamtud očekávat
a že se tam nic nemůže objevit, co už nebylo v minulosti rozmnoženo a přetvořeno
úsilím této chvíle
Zacpávali si uši při slovech mých
že všechno velké a krásné už bylo, jako naše dětství
	už bylo
jako byla Geneze, katedrály a výpravy misionářů
. a že jenom naším dechem nadějí rozšířeným 
našimi ústy a našima rukama 
to vstupuje do budoucna

Nemohli chápat
minulost u nich začínala tak zcela nedávno
 předloňskou dovolenou
anebo tím rokem, kdy se vylíhlo tolik chroustů
a otec umřel Celá léta jim vypadla, celá staletí, celé věky
byly v nich přeškrtány a začerněny
jak řádky zabavené, jež radno číst není

,....

Nebylo pro ně to tkanivo dějstvování
s nitmi souvislostí
které se sbíhají, které se rozbíhají
svazujíce daleké s blízkým
v obrazce událostí

Neviděli, protože chtěli vidět jen očima neslyšeli, protože chtěli slyšet jen ušima 
ten zmatek spořádaný
v němž každé dnes
spojuje zítřek se včerejškem
který byl také dneškem včerejška včerejšího takže vždycky bylo nějaké dneska vzdálené 
a nějaké včera ještě vzdálenější
nazpět a nazpět přes hroby králů
přes' zrození řeči
k Adamovi, který nás všechny v sobě nesl kterého všichni v sobě nosíme

Nevěděli, že ti všichni ve svých dnešcích vzdálených,
	vzdálenějších

mají nám cosi říci
cosi závažného, bez čeho my se nemůžeme obejít
	nikterak
Ustavičně jsou na cestě k nám se svým poselstvím
důležitým podávají nám je bez rukou, říkají nám je bez jazyka 
s naléhavostí hudby, kterou abychom slyšeli, musíme
	zmlknout zcela
Míchají se do našich věcí, a když je neodháníme,
                                                  pomáhají

Není očí, jež nebyly obráceny k nám není rukou, jež nebyly pozdviženy k nám

ještě včera i za potopy
a v městech, jimž nijak už neříká se

Zatímco také protinožci, také pygmejové z pralesů v této
chvíli
posílají své svědectví jednoslabičné, ale neotřesné
Celé dni zvoní u nás, pozdravy, vzkazy, a depeše prší
na stůl obyvatelům toho strašného času bez soucitu a slitování 
kteří však nejsou doma
Odcestovali neznámo kam
patrně aby získali alibi
a nemuseli jedenkrát odpovídat za to, co se stalo.

Ubozí
Dosud žádný monarcha nebyl tak podváděn jako
tito vládci obklopení prázdnotou svého hřmotu, jenž nepropouští
už ani hlásek pravdy	,
Vidím jejich město, jež vyrůstá
jako slovo opakované tvrdošíjně
Prošel jsem jeho ulicemi a teď neviděn pozoruji
co se děje za jeho zdmi a u jeho stolů
v této hodině temnot, v něž Evropa potápí se
zatímco ruka kněze prodloužená staletími nám žehná
A je to sám Kristus, neboť ta ruka je probodená	
a vrací se zase k svému hřebu, k své nehybnosti
a všude se dějí přísná opatření
aby se nepohnula
už nikdy

Vidím jejich město
jejich domy ulici za ulicí, jak rostly z chrámů

tak jako píseň světská vyrostla z písně zbožné
ta hodina temnot, dveře jsem zavřel a okno otvírám
a neslyším už zvony, ani jiný hlas radostný, jen dlouhý
vzdech
vycházející z jeho zdí a z jeho dlažby a stromů, jak se
nakláním nad toto pochmurné panoráma města dvou vrchů
vrchu s kasematami a vrchu s katedrálou	.
Nic neslyším než vzdech bezmoci, jak v temnotách
pozoruji
ten první vrch s mučírnami a druhý
ten kostelní útes s věžemi v moři domů
svatý Michael, Svatý Jakub, Svatý Tomáš a Maří
Magdalena
tolikrát přirozenost milostí osedlaná
ti jasní kentaurové vzpínající se na návrší božím
s měděnkou na hřbetech připraveni ke skoku do blankytu kam visí obráceni špicemi věží svých

Hledí mi do okna ti strážci pospolitosti nezměrné 
zatímco blízko i v dálce
dokonává se zápas, jenž začal už za křižáků, králů
a trubadúrů
zápas s prapory rozvinutými naveskrz 
v němž nikdo mne nezastane...

Je jich mnoho, ale co na tom, jsou vlastně dva
Je jich mnoho, kdo padá a krvácí, ale jsou vlastně dva Jako katedrála a mučírna stojí tu proti sobě
jakty dva vrchy, mezi nimiž město se rozlévá
Muž s očima Dítěte. Nad dějinami. Žehnající a bezbranný
 A ten pán Nikdo. Tvář mroží. Tvář zpod dějin
s pohromami se deroucí... 

Jde o vládu nad světem
Jde o člověka, který se zahazuje
sám sobě ponechán
Viděli jsme, jak celé věky se snažil uniknout ze staré hrůzy upadaje do nízkého strachu
Viděli jsme, jak se pokoušel stáhnout všechno své bohatství, všechno dobro
z dosahu Boží ruky
pojistit se a klidně spát
a zatím jak svatý Bartoloměj svlečeno z kůže
po celém svém povrchu člověčenstvo strašlivě krvácí
 Ze všeho se už vydali, teď hluboko pod cenou
musí nabízet své tělo, své mládí a věčnost svou
Byli jsme svědky toho, jak člověka ubývá
zatímco Bůh jen roste

Roste a má	
a zmnožuje ustavičně sám v sobě svou blaženost 
ustavičně se vrací k svým věčným pramenům,
k své hluboké noci sám plný, sám ze sebe naplňuje spásu člověka, spásu světa

Z jeho kostelů rostou domy
 z jeho tajemství věda
z jeho poslušnosti svoboda

V jeho jediných rukou zadarmo dávajících
v jeho žehnajících rukou probodených
jediná opravdová, jediná skutečná moc a vláda 
jediná opravdová, jediná skutečná vláda nad světem