v ukrutenství se jim obrátily. Nadto uvedli na sebe cizí národy, jako Francouzy, Goty, Vandaly neb Srby, kteří pejchu jejich zkrotili, rozkoše, město se všemi kratochvílemi, tlleatry, nádhernými paláci vyvrátili a vysokomyslnost snížili (čehož jim potom onen slavný SeiJJio, vyšetřiv při dotčených divácích veliké neřády, žádným způsobem povoliti nechtěl, aby se jaká stavení více pro hry obecné vyzdvihovati a vzdělávati měla, pravě:
	NOIl esse foelieem rempublieam stantibw. moenibus et
l'uentibus jJojmli 11Ioribus.
To jest: že ta obec šťastná nebývá, v které se samé nádherné zdi a stavení spatřují, v lidech pak chvalitebné ctnosti a mravy hynou a se boří.).
Jestliže tedy předoznámení Římané na I onen čas tak snažně pracovali o vyzdvížení slavných, rozkošných a nákladných stavení pro samé toliko kratochvíle tělesné a rozkoše pomíjející, ať nedím včci ty, z nichž lidé na nč patřící netoliko nesmrtedlnosti nenabývali, ale mnohém vícejí při tom ctnosti a obcování šlechetné potracovali. Čím vícejí my křesťané, kteří jsme Bohu Otci pro Krista Pána, nejmilostivějšího Vykupitele našeho, nad pohany milejší, tuto křesťanskou knížku, jenž slove Theatrum mundi minoris, oblíbiti máme, ne proto, abychom na něm cizí tělesné a pomíjející rozkoše spatřovali, ale abychom naše vlastní bídy, zármutky, trápení a neřesti, při nás hned od početí v životě matek našich až
právě do hrobu dědičným právem zůstávající, jako v nějakém zrcadle uhlédali, a že jsme toliko na tomto světě podruzi a pohostinu, nic svého vlastního nemajíce, znáti se učili.
Nebo jako Římané ne bez příčiny své hry a kratochvíle na pět oznámených palácův tak rozšafně rozdělili, ano také, co by na kterém provozováno býti mělo, bedlivě vykazovali, proti kterémužto jejich nařízení neslušelo comediantum,
XXI honcům, kejklířům i jilným kratochvilníkům pro uvarování zmatkův do cizích míst se vtírati a na nich své hry ukazovati, jako comedianti a tragaedianti mívávali svá obzvláštní thea
xx
20
r.
(
,
tra, zpěváci i jiní musici provozovali své zpěvy a mu/siky in odeis, honci, zápasníci, pěstníci i ti, jenž divokou, líto u zvěř v hromadu spouštívali, ukazovali rekovství svá in circis, závodníci in stadiis, atletae, to jest rekové, kteří času zimního
před lidmi o věnce se potejkávali, zůstávali in xysto: tak ná
podobně při člověku se nachází, kterýž ne v jednostejném zpÚsobu živ jsa postaven bývá, ale každý věk svou bídu a miseriiU (jichž se od početí jeho v životě matky až do hrobu ne
malý houf vyčísti může) s sebou přináší. Protož vidělo se za slušné ty všeckny miseriae jeho na pět rozdílných aetu roz
děliti, jednu každou z nich s vysvětlením přirozené vlastnosti na obzvláštní t!heatrum k spatření představiti.
V prvním actu spatřovati se bude jeho miseriae při početí.
V druhém při narození a na tento svět vykročení.
V třetím při vychování a dobře zvedené kázni. I
	. V čtvrtém při vlastním jednoho každého povolání a zpÚ- XXII
sobu života.
	V pátém a posledním způsob při sešlosti věkem jeho
a skrze smrt z tohoto SVČl<l vykročení.
	Tyto pak miseriae trojím způsobem k tragaediem se při
podobniti mohou:
Jedno proto, že do tragaediae nejslavnější potentátové světa tohoto, jako králové, knížata i jiní velikomocní, časem také i bohové uvozování bývají.
	Druhé, že ve všem svém způsobu obsahují věci protivné,
boul'livé, odporné a dokonávají se velmi smutně a žalostivě.
Třetí pro její povahu a vlastnost, kteráž žádnému v ničemž nepochlebuje, nýbrž samou pravdou buď vděk, nebo nevděk přednáší. V čemž nám za důvod býti může onen slavný řecký poeta tragieus, Euripides, kterýžto sa požádán od A r chelaa , krále macedonského, aby o něm tragaedii  sepsal,
žádosti jeho odepřel, prose, aby toho nežádal, jinák že by
muselo něm to sepsati, což vlastně k tragaedii přináleží, jakž Ovidius dokládá: Venit et ingenii violenta tragaedia passu.
1'
21

A poněvadž tato materiae'! samého člověka (jakožto od Boha nade všecka stvoření světa nejvyvyšenějšího, slávou
XXIII a ctí korunovaného, anobrž vedlé svědectví krállovského proroka pánem země i moře ustanoveného) se všemi jeho bí
dami a zármutky na plac vyvozuje, přičemž mu nesluší pro
jeho vyvejšenost pochlebovati, než co samo v sobě jest pravdivé, na světlo přednášeti: slušné tedy jest, aby do předního
klídu na tomto theatrum k spatření svých nestatečných a za
rmoucených začátkův představen byl.
Takoví pak zármutkové jeho na tomto theatru se uka
zují a začátky bídného života vůbec pronášejí, hned tehdáž, když (jakž vejš dotčeno) v životě matky své počat bývá. A tuť
se již člověku opravdová tragaedia k budoucímu rytěřování
zde na tomto světě začíná, při kteréžto zdaliž se co potěšite
dlného, veselého, stálého, bezpečného a věčně trvajícího spa
tří? Nic ovšem, jediné všecko smutné, tesklivé, bídné a za
rmoucené, a jakž lnnocentíus' de miseria humana napsal:
	I
Videbit homo formatíonem sui de /uto, de pu/vere et de
cinere, quodcumque est viliíssimo et spurrcissimo spermate
conceptum  in foetore /uxuriae quodque deterius est in /abe
peccati.
To jest: Uhledá člověk, že jest z bláta, prachu a popela zformován, jenž jest nejmrzutější a nejohavnější semeno, v nečistotě chlipné počat, a což nejhoršího, jest těžkému hÍ"Íchu poddaný. I
Co dále spatři! svůj ohavný a smradlavý žalář, v němž se
zdržuje, k tomu zůstávaje skrovný čas v životě matky své,
v prvních svých začátcích nic jiného není než mrtvý talov, žádné v sobě čitedlnosti nezdržující, pokudž přirozenou hor
kostí zahříván, tei1oučkou mázdřičkou popjat, duchem spolu
se krví smíšeným naplněn nebývá.
Dále, kterak i jiné částky těla jeho ve čtyřidcíti a pěti
dnech se všemi oudy a smysly k dokonalému zformování při
cházejí a po rozdělení nadepsaných oudův duše živá od Pána Boha skrytou mocí do něho se vlévá.
XXIV
22
<f
Item, kterak zůstávaje v životě matky své pokrmu nepříjemného a velmi ohyzdného požívati a v temné jeskyni devět měsícův pořád vězněm zůstávati musí.
Naposledy, zdali to všem známé není, kterak trvaje v životč mateřském po ten čas znamenitého trápení a bolesti jínepřidává?
Jedno tehdáž, když matka přirozenou chuť k jídlu a ku pití potracuje a k chutnání neobyčejných a poněkud ohavných pokrmÚv za příčinou pokažených vlhkostí se přivozuje.
Druhé, když ne toliko dosti skrovně uražená, nadto vejš nepříjemným smradem uhašenélho oharku vedlé svědectví Plinia stížen bývá, jak sám sebe, tak i ubohou matku v nebezpečenství života přivozuje.
Třetí, když vedlé uloženého cíle od Pána Boha na tento svět proti způsobu přirozenému rameny, koleny, též hřbetem vykračuje a se rodí, časem také i smrtí svou na ubohou rodičku smrt uvozuje, jakž toho hojní příkladové v historiích se nacházejí, že přebídné matky požívavše zdraví dobrého pro spomožení člověku rozličnými instrumenty otvírány, kuchány a žalostivě usmrceny bývaly.
A tenť jest první stupei1 a začátek bídností a zármutkův člověka v životě matky zůstávajícího, kterýmž všecko lidské pokolení, začna od císařův, král ův i jiných slavných potentátův světa tohoto až do nejzavrženějšího žebráka, poddáno býti a je, chtějte nebo nechtějte, podniknouti musí. Přičemž se všem od Pána Boha zde na tomto světě vyvejšenejm naučení dává, aby blížních svých v chudobě, nouzi postavených a opovržených netupili a nezlehčovali, ale rozpomenuli se na
to, že i oni v podobné nečistotě souce počati, týchž zármutkův a nebezpečenství zakusili a jich oučastni býti museli. I
Při druhém actu tragaadiae této uvozuje se člověk il/ XXI'I odeum, to jest: do domu, v kterémž všecko lidské pokolení
s svou přirozenou l1lusikou se shromlažd'uje. A to tehdáž, když z života matky své na svět vykračuje.
Ten zajisté, jakž na velikomocný palác světa tohoto prv
ní nohou vystupuje, beze všeho přinucení sám od sebe píseň
;
~
:;.
~
23

novou a neobyčejnou, jíž se v životě matky vynaučil, s sebú na svét přináší. A ta vpravdě ne tak obveseluje spectato!')' přítomné (jakž se dálo u Římanův), jako vícejí zarmucuje, protože jest kvílení a naříkání plná. A jakkoli toho tehdáž žádné slušné příčiny nemá, aniž by pak měl, tomu jakožto nedochůdče a nemluvňátko nerozumí, jako jiní lidé obojího pohlaví a věku dospělého, kteří za slušnými příčinami slzí vylévají, bud'to tehdáž, když své milé přátely, manželky, manžely, dítky, bratry, sestry, statky, zboží, poctivost potracují, aneb těžkými nemocmi, vězením a k tčm podobnými neřestmi trápeni a sužováni bývávají: však nicméně přiro
XXVII zeným I nedostatkem souce k tomu veden, jakž jen světlo světa tohoto spatří, nejinák než jako by mu se znamenité ublížení dálo, smutný zpěv začíná a bídy své nastávající, poněvadž jich ještě slovy vyjeviti neumí, aspoň slzami a Ikáním osvědčuje.

Širokého placu
neb Zrcadla světa
kníha druhá
v první kníze člověka jsme přípodobnili nerozumným životčichům, ukázavše, že na něho nikoli nesluší, aby pro svou vyvejšenost pejchati měl, věda dobře, že jest v mnohých věcech
nad ně sníženější. A pro tož po založení tohoto sk rovného zá
kladu, jejž jsme povrchně vyrejsovali a jako hmotnější za
32h čátky bíd a neřestí lidských vysvětlili, I pozůstává, abychom
k dalšímu vypsání předsevzetí našeho a dokonání jich při
stoupili, dálejí proníkli a toto přenešťastné života lidské
ho skončení, začnouce hned od jeho početí a narození, pře
běhnouce všecky částky života, dokavád ho k hrobu (jenž
jest nejvyšší a všech věcí nejposlednější termin) nedopro
vodíme.
Přede všemi pak věcmi pošetřme, z jakého jiného semene jest narozen, jediné nečistého a ohyzdného? Jaké místo početí jeho, jediné ohavný a smradlavý žalář?
A kterak zůstávaje skrovničký čas v životě matky své, nic
jiného není než jako nějaký kus těsta, kterejž v sobě žádné
čitedlnosti nezdržuje. Nebo jakž matka v životě počne a v sobě oboje semeno (totiž mužské a ženské) zachová, je přirozenou horkostí jako v nějaké horké peci zahřívá, tehdáž se na na něm teňoučká kožka podobná vaječní I mázdřičce jako nějaká obálka po vrchu popne, ta pak materie zahuštěná není
	než jako nedošlé vejce, na kterémž ještě škořepiny nebývá.
32a
80
I!i
II/'
lil
Potom po několika dnech (rozuměj sedmi) duch spolu se krví smíšený pomalu zvírati začíná, takže semeno, souce horkostí naplněné, pomalu se nadejmá, vzhůru pne a z sebe tři bublínky jako skrovničké měchejřky vypouští a ty se poznenáhlu jako na vodě ustavičně vznášejí.
Tato pak místečka jsou, v nichž se přední tři částky tohoto nejpyšnějšího životčicha formují, totiž játra, srdce a mozk, jenž jest tohoto celého tvoru nejvyvejšenějšího částka a stolice všech smyslův, opravdová studnice, z níž všecky čitedlnosti, hnutí velikého paláce rozumnosti a paměti plynou.
Týmž způsobem pošetříme-Ii popořád i na jiné částky těla lidského, kterak sou zformované a jakým způsobem I děťát- 33h
ko v životě matky zůstávaje v prvních měsících moč skrze průduchy od pupku do jedné sk rovné kožky, k témuž pohodlí od přirození obzvláštně oddané a od dítěte oddělené, vypouštěti začíná a kterak ještě tehdáž polehčení zadečkem nemívá, plod zajisté usty do bříška ještě tehdáž nic nepřijímá, aniž žaludek povinnosti své vykonává, pročež nic toho do střívek vnášeti nemůže, Zase kterak v prvních šesti dnech semeno není než jako nějaké mlíčné syření, potom po devíti dnech krev a po dvanácti opět bývá maso, naposledy po osmnácti dnech jiní oudové těla se formují. Kteréžto dny, když se
sečtou, nalezneš, že člověk ve čtyřidcíti a pěti dnech se všemi oudy a smysly těla v životě matky k dokonalému zformování přichází, a maje již všecky oudy rozdělené, tcprva duše živá od Boha skrytou mocí do něho se vlévá. A již živ býti začíná, protože již má v sobě čitedlnost. I
Nevěřím, aby mohlo býti srdce tak kamenné a zatvrzené, 34a
aby patřením na tento bídný a mízerný způsob lidský nemuselo se tomu velice podiviti. Ale však toto, o čemž sme již oznámili, jest cos chatrného, jestliže bedlivějí popatříme na níže doložené věci.
Kdo by se nezhrozil patře na pokrm, jímž se děťátko živí, a skrze jaké průduchy, dříve nežli usty hýbati může, pokrmu požívá, k tomu kterak jest přirození jeho tak mdlé, nedo
81

statečné a velmi nebezpečné, v jeskyni své zůstávaje, takže mnohdykráte, když matka dosti skrovně uražená aneb smradem zhašeného oharku obtížená bývá, plod pojednou umírá. Odkavádž to pošlo, že Plinius oplakav lidskou mizerii pověděl:
Velikou lítostí se hanbíin, patře na to, že člověk, jenž jest nejvzteklejší nade všecky životčichy, tak jest bídnej a padlej, že častokráte zhašením svíčky smradem oharkovým ubohou
;4h matku I k nedošlému porodu s velikým nebezpečenstvím přivozuje. A medle jaké stravy v životě matky požívá? Aneb jak mu přirození stkvostný pokrm připravilo? Vpravdě kdybychom na týž ohavný a nečistý pokrm popatřiti měli, zhrozili bychom se ho. Co pak pošetříme-li, kterak ho platně zažívá, mnohém vícejí tomu se podiviti musíme. Protože krvotem
matky své, jenž jest tak ohavný, že toho, což o něm mudrci a lékaři, kteříž o skrytých věcech přirozených vypisují, leč s hrůzou vypraviti nemohou, živiti se musí.
	Kdo by o tom širší zprávu věděti chtěl, čti Plinia, ten
o těch všech věcech v své historii obšírně vypisuje.
Jsouce již tímto jedovatým pokrmem dosti dlouhý čas vysyceno a zformováno, k tomu v náležitý způsob povyrostše,
hojnějšího vyživení potřebujíc a nemohouc pokrmu skrze pupek dosytosti přitahovati, vícejí sebou pachtuje, aby pokrmu
;;a hledalo. A ta jest příčina, I proč sebou tak pohybuje, mázdřičky a žílky, kterýmiž až posavád obvázáno bylo, roztrhuje. Matka pak cejtíc sebe býti obtíženú, plodu déle v sobě zdržovati nechce, nýbrž usiluje jej z sebe vyvrtci, pro tož se otvírá, nemluvl1átko pak ucejtíc vítr, skrze skryté přirození matky vzhůru vstupující, tím více se versus os matricis tiskne, a tak na světlo světa tohoto, ne bez znamenitého nebezpečenství a bolesti tílka svého subtilného a mdlíčkého, vyplejvá. Pod tím pak jakého trápení a bolesti ubohé matce v těch devíti měsících, dokavád je v životě svém nosí, nepřidává? Abychom na ten čas všech jejich neřestí nepřipomínali, některých toliko nakrátce dotkneme. Mnohé zajisté v tom čase, pokavád jsou těhotné, přirozenou chut k jídlu a pití potracují,

82

jcdnák tento, hned zase jiný pokrm chutnají. Některé z náramné mdloby a nedos,tatku pokažených vlhkostí lidské ma
so tak žádostivě oblibújí, jakž se u historikův I čte, že mnozí ;;h
nešťastní manželé z domův svých před manželkami ucházeti a jinde na čas zdržovati se museli. Mnohé jedí popel, hlínu, uhlí a k těm podobné věci (vedlé velikosti pokažených vlhkostí v životech jejich oplejvajících) s velikou chutí. K to
mu také jaké bolesti a ouzkosti nebohé matky ph porodu snášeti nemusejí? Jednák zajisté nemluvňátka z životův matek vycházejí rameny, některá nohami a jiná kolínky, mnohá také i napříč hřbítky. Toto jest pak cosi hrozného, že začastý (což může býti těžšího a odpornějšího a na čež bez strachu zpomenouti nemohu) místo bab musíme ku po
rodu povolávati lékařů, doktorů a bradýřův, aby nemluvňátko v životě matky rozkuchali, potrhali a po kusích ven vytáhali. Někdy také nevinná a přebídná rodička požívajíc způsobu dobrého zdraví zaživa rozličnými instrumenty otvírána a pro spomožení děťátka ža!ostivě usmrcená býti musí. I
Časem také dítky se rodí tak mrzuté a šeredné, že bývají 36a
podobnější k příšerám nežli k lidem, některé se rodí dvouhlavé, čtvernohé, jiné v hromadu srostlé, jako by se objímaly,
jakž se v Frankrejchu přihodilo, že se narodilo dví děvčátek
rameny v hromadu srostlých, z nichž jedno byvši za chvílku živé umřelo a vedlé sebe druhé, čerstvější, umrtvilo.
Píše Polidorus, že jedna matka před tím, než Marcellus od Hannibala, knížete kartaginenského, byl zahnán, porodila dví pacholat s slonovou hlavou. A jiná dítě se čtyřma nohami, nápodobné hovadu.
	Jiní historikové píší, že léta Páně 1518 v Římě jedna
vzáctná kuběna porodila pÚI psa a půl člověka.
Spisovatelé indianských historií za pravdu jistí, že se mezi nimi posavád začastý nacházejí pacholátka odpolu k lidem
a odpolu k šelmám podobná, I protože se někteří zhovadilí :\6h lidé ohyzdně a proklatě s životčichy spojují. Mnohé se rodí dokonce slepé, němé, hluché, nestatečné a na některém oudu

83

zohavené, z čehož přátelům veliký zármutek pochází, ubohé matky v zlou pověst mezi lidi se uvozují, otcové náramně zahanbují, takže pošetříme-li bedlivějí na všeckna tajemství narození našeho, shledáme ono staré přísloví, kteréž takto zní, příliš pravdivé býti: Nečistotně a smradlavě se počínáme, v zármutku a bolesti rodíme, v ouzkostech a v prácech vychováváni býváme.
Teď máš, milý člověče, první act lidské traegedie, správu a regiment, pokavád v životě matky své jako v nějakém temném žaláři vězí.
Také-li tento bídný vězeň, pokud z mateřské skrejše vynikl, jiných nedostatkův dokonce prázen bývá? Ale pošetřme dále na něj, jaký bývá na zemi, k komu medle jest podobněj
37:\ ší? jako bídnému červičku, kterýž se z země I vyhrabal? A jakým rouchem bývá přiodín, tehdáž když svů nohu na velikomocný palác svčta tohoto vnáší, jediné krví skropeným?
Všecken zajisté jest krví pokálený a zmazaný, nejsa nic jiného než obraz hřícha, jejž Písma svatá pod vyznamenáním krve častokráte zastiňují. Ó přetěžká potřebnosti, ó přebídný
osude, že člověk má hříchu poddán býti a k tomu i služebníkem jeho slouti, prvé nežli jej spáchá.
Toto jest ten trpký hrozen, kterýž Jeremiáš prorok připomíná: Otcové naši snědli hrozen kyselý, po němž my, synové jejich, až posavád laskominy neseme a jimž jest hřích přirozený vyznamenán.
Jaká pak medle první píseň člověka bývá, když se na svět dostává? jediné pláč, kvílení a naříkání, jenž nic jiného nejsou než předchůdcové a věští jeho budoucích miserií,
37h kterýchž poněvadž slovy vypraviti nemuože, I aspoň slzami a Ikáním toho dosvědčuje. Aniž však velikomocní potentátové, králové, císařové, knížata i jiní všickni, kteří veliké bouřky a pozdvížení na tomto světě vzbuzují, jakým jiným obzvláštním začátkem na svět se zrodili. Nejmenší červíček hned od přirození, jakž na svět vynikne, po zemi se plazí a pokrmu sobč hledati začíná. Kuřátko, jakž se z škořepiny vylíhne, čistotné a neporušené se nachází, nepotřebujíc tako-

84

I
,
.'
I
f
I
&'
~.
,

"

I i.
I
~
I;

vého obmytí a opatření jako člověk, hned matky následuje, poslouchá, kolikrátekoli od ní zavoláno bývá, běží, začíná samo zrnýčka po zemi sbírati. A jakkoli luňáka zlosti nikdá nezkusilo, však jsouce samým přirozením k tomu vedeno, jeho se strachuje a před nebezpečenstvím uchází.
Ale pošetřme na člověka, ten pi'icházeje na svčt nic jiné
ho není než jako nějaká špatná příšera a smradlavá nečistota, kterýž by se od jiných ži!votčichův dopustil sežrati, kdyby 38a
jistými prostředky opatrován nebyl, k tomu dříveji by hladem umřel, nežli by prsy mateřské nalezl. Ano tak by brzo jedu jako pokrmu dobrého zakusil, snadno by také rozpálené železo do rukou uchytil, protože dobrého od zlého rozsouditi neumí. Pakli se zanechá v svém hnízdičku a plénkách, shledáš, že spíše v své vlastní nečistotě shnije a dokonce zahyne,
nežli sobě spomůže, k tomu tak jest nedostatečný a mdlý, že
z svého vlastního hnízda nečistoty vykliditi nemůže, což nejchatrnější ptáčkové i jiní životčichové výborně znají. Ted' máš libou vůni, kterouž přirození človčka jako nějakým rozkošným pížmem a balšanem podkouřiti a toho, kterej se dělá Herkulesem a mistrem i hlavou nade všemi zvířaty nazejvá, namazati chtělo.
Chce-li pak toto nedostatečné, mnohejmi nemocmi obklí
čené a v hlubokém víru potopené stvoření užitečnč I krme- 3811
no a prospěšnč vychováno býti, potřebuje pokrmu mateřského jakožto přirození svému vlastně oddaného, pro kteroužto příčinu přirození jim dvou prsův jakožto flašek a řápkův k té věci velice pohodlných propůjčilo.
Ale v pravý pravdě, kolik se nynějších časův matek nachází? anobrž ať dím radějí, má-li se pravda vyznati, ukrutných macoch, kteréž vyňavše z svých střev nemluvňátko, místo vy
chování vysílají je od sebe ledakams do vesnic, aby nebožátka od cizích a neznámých žen kojená byla, kteréž je často promčňují a rodičům místo jejich vlastních jiná, cizí podvrhují.
Pod tím pak takové matky za to se nic nestydí, když se s vopicemi chovají a líbají, mnohém ochotnčjí štčňata nežli vlastní plod života svého, kterýž pod svým srdcem nosily

85

I
Nautarum miseriae et pericula
	. První bída, marinářův a plavcův

A předně začněme od tčch, kteří po moři pracují a živnosti sobě na vodách dobejvají. KoIikerá prosím I nebezpečenství dnem i nocí přetrpěti nemusejí, jací jejich jiní příbytkové? jediné smradlavý a nečistý žálář. Jaký jejich život, jaké šactvo? jediné vlhká houba a přívalová latrína.
Krov jejich jest obloha nebeská, jsou ustaviční tuláci, bludai'i, věční vypověděnci, nikdá neodpočívají, souce každé hodiny poddáni rozličným neřestem, prškám, hromobití, bouřkám a větrům mořským, sněhu i jiným odporným slotám, před zloději a loupežníky mořskými životy svými žádné chvíle bezpeční nejsou, nýbrž každého času nenadálého ourazu, buďto že šífové jejich zavadíce o skalí mořské, neb jinou fortunou v kusy roztřískáni, oni pak místo hrobu v břiše nčkterého velryba pohřbeni budou, očekávati musejí.
A protož jeden řecký mudřec jménem Bias nemohl věděti, má-Ii tyto lidi mezi životčichy zemské, čili mezi obludy
mořské položiti, k tomu pochylboval velice, mají.1i mezi živý ;la čili mezi mrtvý počteni býti.
	Jiný mudřec, Anacharsis, říkával, že plavci nejsou od smrti
než toliko tří prstů, míně dubové fošny, z nichž šíťové děláni
	bývají.

97