POŽÁR NÁRODNÍHO DIVADLA

Jektaje Ječnou, chtěl bych
proti sobě vidět vzduchem plout 
básnířku vyvedenou z jiřinkového bálu,
přistát před domem, kde brkem skřípivým,
lupínek po lupínku, zpopelňována Čehúny, 
vydrapovala zposledka ráj; plout,  přistát právě zde,
a jedním vzmachem ječivým to všecko rozbít.
Což nestává; zato z Melounové, zprava,
vidím Liputina, Ljamšina a Tolkačenka,
tlačenku krvavou cpát do střev.
Nikdy nejsi zabit meteoritem, ni želvou upuštěnou z drápů.
Je únor ostatně, mají tu buď září, srpen nebo únor,
zavedli kalendář tzv. jataganský,
nemohou se dopočíst, a proto kradou -

Brak plakátu,
zvoucí na koncert Brouka Pytlíka,
udeřuje chlíplým cípem záře: loutky
shazují sádru: směrem na roh Francouzské a Varšavské hoří!
.7Hoří Národní divadlo, to na Vinohradech,
   to u Vltavy hořet nemůže, tam bliká Lucerna
~  přes všechny převraty banánových republik 
?- hoří to na Vinohradech ! Koše, háky,
/'
planeta, planeta huš ! A krokem přídychným,
za poslední prsa chvátaje se -
hrne tam modrý lid. Dvouocasý lev, bronz supotu, 
ne ten v Hofburgu, ten na střeše tabákové režie, 
zazvonil o Slezskou a héfaistovské střepy
srazí pár domovnicím drdůlek.

A teď nám hoří Zlatá kaplička -
~~
patrně půjdem hasit! Mně je osmnáct;
sekyře Gestapa jsem ušel, prožívání ne.

Taky ne podvýživě, takže už nevzpomínám, 
kdo tam byl se mnou. Utrh' se lustr, střepů třesk 
proráží bubínek boltce eurokomunismu.

Zhýčkanost! Zboj ! Jaká sojčím pírkem, pilou démantovou 
třeskaná slova! Zapatlanou švádou však
mluví dycinky Praha. Leč tady byli naši, našinci,
žádní vašinci nebo jejinci, našinci -
tady se třískami prohoupaných prken živili,
tady trkali plechovými meči,
tady hrdlem zpívali, ne hlavou nebo břichem,
jak to vyučujou znalé hysterky.
Hrdlem zpívali, a koldokola kol
šel nadknížecí klobouk krejcarů.

Předstíraným močením spojeneckých hydrantů 
zdolali nejhorší, a odjeli. Hoří dál!
Hoří duše, tvoje moje hlava, považ:
Prodanou nevěstu slyšela má paní
co děvče v Besanconu, v provedení Boston Symphonic 
pod taktovkou Seiji Ozawy -
vše pro náš mlíkem stříklý vlas vždy o koně,
o koně posledního, o tu strašnou herku:
dal bych přednost sedět na bidýlku
Národního u Vltavy, zastřešen dušemi
a slyšet Prodanou, což nestává,
anžto všechny krásy světa zcizil

sodomský skoták kušny spřeženectví. 
Co ale zcizit nejde, to je světlo
v žádné podobě, původní, odražené, byť 
odchlíplé cípem šlehlé záře.
A tak podávám. Švanda Dudák
Podává dál. Mošna usedavě pláče.
Mošna! Žádnej Krosnář!
Zdeněk Štěpánek, ne Zbyněk Hafánek –
Ten legionář, ten otec krásných synů! Kotec?

..
bO !? Co
.
pravíte ~
.
e tU
.
d~ děti
j
.
Osobo!? Co pravíte!? Že tudy šly děti?
Ba, nad Prahou kráva letí!	~-----
	,	""\..--
Osolsobě !? Hoří Marie Hiibnerová ?
Eva Vrchlická !? Myslíte Prchlickou ?
Dáša Procházková, koupila si halenku!? 
Hoří Národní divadlo, to na Vinohradech !?
Bezradně shluklí, v pří čepu zoufalství,
a hlavně nedojedení, vybírali jsme cennosti,
tak jak básník poštívák cárá po skládce,
a dlouhým drátem s ouškem možné prstýnky hrabe, 
to kuře napipi ouroky z ouroků.
Pamatuj u svůj hubertus, to jako kabát,
ne toho světce, pamatuj u svýho kamaráda, 
mdlobného Kirilova mezi cihlami,
jak upad' vysílením. Taky požárníka,
co vedl akci. A místo prstýnku
vyhrábnu dětskou ručičku, v zápěstí ukroucenou, 
vypadalo to jak pětiprstá myš.

Zde žilo jedno české dítě vnevčas,
holčička bez soudu, a jak ta svíce
do prázdna nebevzetí vzatá, hanbě ušlá.
A já se požárníka zeptal, česky, klektem střepů:
kam to mám dát? To dejte tady- 
a přišoupl mně krabici od baťovek.

KONEC VIDIN

Roztrh' jsem ve hřbetě Maharesh Mahesh Jogi, roztrh' jsem ve hřbetě His Holiness:
roztrh' jsem ve hřbetě Viernachteabkommen
a zatopil tím Lyka pofi., Med11 íkem:
	,::,	- --'
Vyletovaly snopy, dědkové zašišlali:
dětičky budou, pečená holoubátka !
Berle jsem vzal a od pomníku s kopím dolů na vozejku sjížděl na Můstek: Na Kazáň ! Na Kazáň !
a u bufetu Koruna, dycinky u bufetu,
přihlížely tomu hadí zorničky
a člověk našinec jim leštil půllitry 

1.

Co přemítáš, a dle starého, nepřezkoumaného zvyku fixuješ na papír, fixací ztrácí na ceně 
vydej se na poušť hledat nic,
srkej zelenou polívku: básně pak, poslední útočiště
donaha osiřelé bytosti,
piš do zdi: na ní přibita
veduta rQdného města, připomínka,
že v něm už nebydlíš: kde bydlíš teď 
je lhostejné.

Tomuto dni říkají Všech Svatých:
bytostí tedy, z nichž žádnou jsem nepotkal, hůř pakli potkal a nerozeznal:

115

....

KONEC VIDIN

Roztrh' jsem ve hřbetě Maharesh Mahesh Jogi,
roz trh , jsem ve hřbetě His Holiness:
roz trh ' jsem ve hřbetě Viernachteabkommen
a zatopil tím Luka pod',Medníkem.
,~- --'
Vyletovaly snopy, dědkové zašišlali:
dětičky budou, pečená holoubátka !
Berle jsem vzal a od pomníku s kopím 
dolů na vozejku sjížděl na Můstek: 
Na Kazáň ! Na Kazáň !
a u bufetu Koruna, dycinky u bufetu,
přihlížely tomu hadí zorničky
a člověk našinec jim leštil půllitry 

I.

Co přemítáš, a dle starého, nepřezkoumaného zvyku
fixuješ na papír, fixací ztrácí na ceně -
vydej se na poušť hledat nic,
srkej zelenou polívku: básně pak, poslední útočiště
donaha osiřelé bytosti,
piš do zdi: na ní přibita
veduta rodného města, připomínka,
že v něm už nebydlíš: kde bydlíš teď -
je lhostejné.

Tomuto dni říkají Všech Svatých:
bytostí tedy, z nichž žádnou jsem nepotkal, 
hůř pakli potkal a nerozeznal:

zvony zvou na mši, pohruživě tlukou,
poslední záchvěv vznášivého krachu
v posup vylidněného města:
zaskočen, kam se obrátit? do parku
kotníky brodit sypký šust ?
připomene všechny, kdo zemřeli,
bez rozloučení vytrativše se z obzoru,
takže je mně odepřeno jak společenství živých,
 tak sdruženost s oněmi: samota průsvitných jasů:

pod uzavírací palbou blbosti, trvající deset tisíciletí,
věci nevydržely, vyvráceny z kořene: možná že atomy
 ještě tiše šustí v prázdnu: jejich smysl vypad', uschlé oko
svévole: postupně z našeho mozku vypáčeno navíc
vnímání symetrie, blesk dvojsečného meče:
kolektivní šilhání přechází na děti: ztráta se vyjevuje 
pocitem vznášení bez odlehčení,
trčí tu kostrč nenáležitosti,
podezření smrdí, vše shrkuje se v tázání:
jakým právem? a i kdyby zdolány byly tyto obrovitosti,
	kde jsi kdo, komu bych to řekl?	.
snad prvního chodce chytit za klopy,
smýknout jím o zem, a pak se omluvit?

Co zaráží: prostřed rondelu sadu
pohledem lze i utkvět: iluse: skupina buků 
zdálky nerozborně jediná, při bližším popatření 
odnoží osmnáctero kmenů.
A valné shazování bronzu, v koncovkách sypčité,
zmnožuje děs: končí věk slov,
věk předmětů i věcí, končí věk člověka:
počíná se věk němé tváře.

Přelomili ti v mozku sojčí pírko: inu
dal ses na chlast, a dobře udělals: dvacet,
třicet let opírali jsme se o sloupy, ničili podstatu, 
v tušení podrazu: výčitka otcům:
nenašli si na nás dvě hodiny u sklenice vody!
	Josefa vyslýchali v podsklepí Karlovy university,
kam komouši nastavěli ukradená divadelní křesla:
za stolem, osázeným prázdnými konservami 
s natlučenou vanilkou vajglů, kdákal Petrmichl: 
ze strany nevystupujeme! Ze strany se vylučuje!

Vodnatí ticho. Zajistéže hvězdy valí kotelný hluk,
zuřivě za sebou vlekouce ,pletence rotujících atomů,
ale sem, na tuto prokletou planetu, ten hluk nedoléhá:
i kdyby vypukla válka mlhovin,
nebyl bych rušen: nikdo u mne nic neobjednal,
nelze mne koupit, nejsem na prodej,
jen odchycen za tři pětky navěk sprostým příchvatem
oleje jiujitsu, euroasií, sodomicky fikající
euroameriku pod jednou koňskou houní -
já, z národa, kde ozimý oves
taktak dozrává pod šikmým sluncem, já, z národa,
který si lokty vydral právo nastolit na zemi ráj,
já, který se hnal nahotu do zemské kanceláře,
volit krále z lidu! jaká zákonitost
lokání šlemů ! Jaká zákonitost,	<Z:
strhnout Krista za rukáv, chtít ho jen pro sebe ! ~
Rudá jeho s mou rudou, rudorudě všichni za Ním! /
Jaká to zákonitost, lokat šlem ! 
Když jsem si řekl: jeho konání ve světě -
	toť ožeh nestráveným úžasem, jenž, ochlazen,

přechází v samopanovačnost – 
jaká pýcha lokat šlem !

II.

Syt doktorácké magie,
syt exilácké manie,
syt msty i sebemsty,
věšteb z rozervaných outrob, ničení přírody
	i všeho, co psáno jest
	v mojí mateřštině: co psáno jest -
	ne řečeno!
	syt Dyka, presidenta Nadrobitele,
	Rozdrobitele, Dovršitele,
,/} syt Václaváku ohnípaného Domem potravin,
      syt výhledu na Hrad, kde potmě mrdá Husák
I Čechy lze milovat jen tak,
//' jak nelze milovat lva proskakujícího hořícím kruhem - 
/ .
milovat Čechy, znamená schraňovat
	ulomené kliky od flašinetů,
I milovat Čechy, znamená
7sadomasochistickou, opakovanou, zaviněnou tragédii:
	marně jsem zuřil modlitby
proti kdejakému čínskému draku,
	marně muchlal a nakopával sajnpapír,
	kolikrát víďal onoho lva tupit si spár
	o satén lenošek apoplektické šlechty,
	kolikrát vídal vás, vy naše české mámy,

fašistoidně nenávidět vše, co nebylo
vaší kedlubnovitou zabedněností
/L./"--~ ,
Ano většina z vás dělá,
ale už jen pod sebe -
Kam se utečete se svým stářím,
	okamžikem, až po vás někdo hodí fekálem: dědku!
Bábo stará!
Kam skryjete se před baziliščím pohledem dětí:
odkud jsem? kdo jsem?
co jste tu tropili
od husitské revoluce? obnoveného zřízení?
Josefa Dobrovského ?
Syt postávání pod pamětní deskou Karla Havlíčka,
	í syt faktu, že první, necenzurované vydání Lešetínského
/                                                                                                                                                                    kováře
'\
/ muselo vyjít ve Spojených Státech,
~
syt jar, Únorů, Květnů,
Lednů, Srpnů -
těch hoven bezčasí
1~Mil~vat Čechy znamená přivoditsi
pěstovat svou nemoc,
	ničit si poslední zdraví
Kdo komu vrátí oslepené jestřáby?
kdo uplouhané sněžné levharty,
souměrně krásnou zvěř, proměňovanou v cirkusáckou havěť? 
Zničili Eden,
ochcali dómy

a teď skučí jak staré kurvy po štrychu:
~ v zemi Alšově a Chittussiho školeni teroristi,
t každý dobytek tam požívá větších práv než našinec
?
'0 Kde jsou sebrané spisy Jana Zahradníčka ?
/ Kde dílo Zbyňka Havlíčka ?
Kde hnijou ledviny kněze Toufara ?
Kde sebrané Báje a pověsti?
Kde obřadní roucha z břevnovského kláštera?
:( Nevíte?
~Kde leží Palach ? Nevíte?
'/j Kde ale hnípe Kotvald, víte?
~.~
Kde proroci?
Nevíš, že Poláci jsou dnes vedoucím národem Evropy? 
Probiješ i tuhle poslední šanci?
Kdo je Kryštof Penderecki ? Nevíš?
kdo ale Zouhir Chelly,
kdo Mahmoud Abdulla, to víš?
Varan dueluje s kobrou ve stínu termitiště, 
Jindřichův Hradec prodán západoněmeckým turistům
 co filmová kulisa,
v propadlém Mostě točí Amerikáni:
JosefP. se moh' po...
Praha
proměnila se prý, když k nám vjeli,
i v jediný obrovitý Codex Gigas:
.1
' hovno kodex: v důkaz, že v oné zemi pobíhá l
\
čtrnáct milionů grafomanů, 
zato tam neslouží
ani jeden voják

Varan dueluje s kobrou ve stínu termitiště,
ruští haranti hrajou si s českými na hnoji hřiště: 
antropologický šok: mezi pražci šutr
místo očekávaného uhlí, a jak nízkoobzorovou hvězdou Bůh, 
železničář mává lucernou: Týnec Záboří!
ve skutečnosti: porucha na moři -

Probouzím se v Německu,
není to ani poprvé ani naposled,
v knedlíku Bavor mastná oka rybníků:
jenže mně
nikdy nepukne srdce,
přestože chápu, že Myslbek to vysoši1 chybně:

~
Mácha nad oním městem nevoní ke květině, / 
nemůže nad městem, kde rozhodnout lze se jen
	mezi ruským šeříkem či sovětským bezem:
	lTak Jezem Jezem

III.

Dvaceti1etý básník v Praze
kouše třepení koberců, což není následek
pohlavní frustrace, aniž je to z hladu:
strou se před ním
nedohledné savany osázené baobaby,
protknuté oázami, oduchovnělými pokušeními sv. Antonína –
přesto ten mládenec je na dně,
mizí v jedné z místností,
kde dr. Hampejz a dr. Servít pronášejí pýthické výroky,

obcházejíce jak pánev s řeřavým uhlím 
primitivní psychoanalýzu,
	aniž se kdy shodnou na sjednocující diagnóze:
jak by mohli, neboť zde řeč,
otkovaná Marxovou zlobou,
nedokáže vyjádřit ani že prší 
mladíkova choroba má historickou dimensi, 
není banální, jí začíná drama:
ani moucha, vlétšíí do místnosti, není banální, 
ani jediná kanálová mříž:
jen náš strach, zločiny, únava, nevíra
jsou banalita.

Pralesy tropické inspirace? jak vytrhnout zemi tuto 
z dvorků, zavalených popelnicemi,
jak z její vlastní duše, zalyknuté hříchy,
nánosy samohany nestoudně polykané 

Nádor prostupuje každou ložnici, 
jedině snad prostory těsně před oltáři 
jsou imunní:
ostatně na Krasnoj Ploščadi
rez lomcuje zámky na vratech
Vasi1a Blaženého

	Netroufal bych si tvrdit, že odolnost je nekonečná,
	(I natožpak v Čechii, zemi jedenáct století vystavované
	bórám tlučených dějin: císař Josef dobrotisko
	s kukátkem a tolarem,
pak Klácelův blábol,
	) pak žižkobojky s šibenicemi, lord Runciman,
nakonec Staroměstský rynk vrzající řemením dohod

Patrně se sem musejí slétnout démoni, 
musí sem udeřit heideggerovský zázrak, 
patrně musíme napřed uhořet, a ne-li,
pak aspoň přestat bučet Kde domov můj
a místo toho nasadit Svatováclavský chorál 

Mladíkova znovuprůprava zabere stopadesát let –
 tady neplatí parol surrealistů, že člověk nemůže za to, 
že je geniální 
Tady se musíš vrátit až ke Gilgaméšovi,
nutno znovuprojít Asií, středomořským bazénem, znovuzvednout fíkovou haluz židovství roubovanou
na oleandr Héllady
 a pak se vrátit k sobě do kuchyně
;~ a odstavit vroucí čajník

Je to zlé,
všude z houští a skrze ně syká
zkurvená řeč: šídlo v pytli neutajíš:
Kovona Liberec, pobočný závod Poprad Tatry -
za oknem milion podplacených buřtů.

Čeština táhne pralesem, živí se kořínky:
jednoho dne se rebel uzdraví, posadí,
rozpoznav, že nemůže za to, že je geniální:
kde se ovšem setká s Čechami, nelze prorokovat:
snad v onom rozponu, v němž ve stříbrné dóze na jednom
konci

donekonečna tluče srdce Bedřicha Smetany
a na druhém konci poblíž Kátmandú, kde sedí nádherná žena, 
malující si v krajině šišinky rumělkou třetí oko,
třetí oko, jemuž nic neujde

IV

Sbohem, hrnčířský kruhu, sbohem poesie,
rohlíčky točené pod dohledem SMERSu:
sbohem, vrtule z jasanu, klížená potem,
ana ses otáčela v centrifúze mozku: sbohem,
	pote i krvi:
	sbohem, zlomené tágo, stružené z holenních kostí,
	klouby postrkující po blbé zeleni bílou s červenou
	v hospodě vesmíru našeho:
	sbohem hospodo, náhle vylidněná:
	sbohem záchodky, pejcho, jasmínový čaji,
	podávaný růžovou Isabel, když jí byl záchvěv světla svěc
	pad' v prozářený vlas: sbohem,
 opratě zlobného škubání spřežením sadomasochismu,
poháněným onanií z úzkosti; sbohem, čáro na zdi,
	druhá vedle ní: sbohem, slávo rovů,
	sbohem zavilosti, sbohem popeli,
	vyvezený na skládku: sbohem, mramore tlačenky,
	sparto slávie, kaštanáři chrchlaný listopadem,
	sbohem, kapko potu mučedníka,
	v kteréžto nanov smíchána svinstva s velehorami,
slézanými armádou vší: nadarmo nanov !
Sbohem nadarmo, sbohem nanov:
sbohem, moje zdraví,
sbohem, hlavo zafačovaná, zašantročená
	ke všemu odhodlanými mládenci z podpodlaží:
sbohem poesie, strašný trojzube,
beranidlo nikam, sbohem, Héraklite, 
sbohem tvé jasnozření, že k bohům se modlit,
 toť hučet do zdi:

Nashledanou otče, nashledanou matko, 
nashledanou bratře: běda, má nelhostejnosti:
 padnem' tam do světla? anebo o se tlouci
 ve tmě ledem spečeným?
Sbohem, ty možnosti, sbohem, nemožnosti,
sbohem synu, dej pozor:
bojte se všichni všespalujícího ohně!

Zdráv buď synáčku, králi Ječmínku,
zdráv buď a vzkvétej, tanečníku bohyně Kálí, 
dítě Kristovo ! Zdráva dceruško,
neboj se ničeho, ani manžela, ani smrti, jen Boha. 
Vítej luňáku čistý, do domu vítej, zeti!
Zdráva buď Liduško muzikantská,
sůvko samospravedlivá;
dráv buď básníku, ostrovito svéhlavý,
I
ítej nám, Kristepane !
edině vy, to bez berlí, 
založte nové Čechy! založit smíte;
	kdo by tu jinak směl, aniž obstál?
Čechy ale? sbohem -
	české moře. -

Mnichov, 21. června 1981