QuiÍ librum scrÍpsÍt Multum sudavit at absÍt: Propjtietur ei Deus
Et pia Vlrgo Maria

Svítání mne zastihuje samotného při blikavém světélku čadící lampy a nad mou holou pracovnou skučí vítr. Stůl mne studí jako deska ledu a já látám dohromady své Zkazky a bláhově se pokouším vytvořit pokračování (...) Čirou pálenkou se snažím osvěžit svůj štětec, ale výsledkem není nic než tato kniha, výplod mé siroby a rozhořčení (...) Jsem podzimní hmyz lkající k měsíci a tisknoucí se ke dveřím, aby se zahřál. Zdá se mi, že ti, kdož mě chápou, jsou toliko stíny, pohybující se mezi zčernalými lesy a pásy hraničních hvozdů, zahalených tmou...
Pchu Sung-Ljng

Jen nevěřící ztrácejí naději. Dokud dýcháš, máš stále naději.
Mír Amman

I. Z DENÍKU ARNOŠTAJENČE

Měl bych povědět jméno 
–Arnošt Jenč - 

Ale co s místy letopočty a názvy

Sedím tu ve svém pokoji
Ty čtenáři někde také tak 
Není třeba abych-se ti představil
Jsi krev mé krve můj bližní 
Všechno a nic znáš jako já

Co na tom kdo - co na tom jak 
Oba jsme odsouzeni k smrti
A nevíme kdy ortel bude. vykonán
Možná že jsi o tom nepřemýšlel 
Ale život je než lhůta před popravou
Jednou tě vyvedou 
Dostaneš klapku přes oči
Na kterémsi dvoře

Kde je smrti tvůj osten? 
Velbloudí srst jara kvete
Zase třešně opadaly
Šeříky nasazují a jabloň spálil mráz 
Po kolikáté už?

	A je tu krákorání slepic
Klepání koberce náhodný hluk
 Všechny zvuky všedního dne
Co bych ti dál popisoval scénu? 
Jsme uprostřed věčnosti

V závratných prostorách – 
Mlžiny a hvězdy atomy a prázdna 
Záření metalický prach 
Trouchnivění fosfor láska atd. 
Všechno tak nepochopitelné

Uplývá zlomek nekonečného času
Naklonil jsem hlavu
Ruka přes hranu stolu visí do kosmických kilometrů a mil
 Bůh je všude se mnou
Myslel jsi někdy na všudypřítomnost Boží?

Ta tužka tady vyrývá záhadné signalizování duše 
A zatím přesněji a důkladněji 
Nesrozumitelnou šifru mého života 
Zaznamenávají andělské kůry

Jestli někde leží ztracený špendlík 
Jestli trnou v paměti zasutá místa
Kdosi o nich dobře ví
A kdosi zná

Ó čtenáři
Možná že jsem ti něco zatajil 
Buď trpělivý
To poznání tě nemine 
Spolu budeme stát
Na Posledním soudu

Ty i já uslyšíme ten hlas kterému nic není tajno

II.

Nevybíral jsem si místo 
Nezvolil jsem si ve vesmíru 
Městečko s věží
Která trčí jako výhružný prst

Náhoda - řeknete Náhoda - řeknu 
A kdo ví?

Ale což jsme si určili svět
Svět v kterém platí zákony tíže a zemské přitažlivosti 
Svět v kterém rostou vlasy nehty tráva a orchideje
 Svět který je vždy o maličko méně
Skutečný než ráj
A o stín určitější nežli nicota?

Bezpochyby zde nebo jinde 
Byl by mě schvátil stesk

Protože třicítka táhne
A k srdci duje hořký vítr světa

Navečer v modré mlze
Když poslední vlaštovka probodává šero
A první netopýr napodobuje vzlétající bludici tmy 
Chodívám se svou ženou
V té části města která se podobá vesnici 
Nehybné stromy obklopují malé náměstí
Listy se ani nepohnou jak vyřezány z plechu

Kdyby sem tam nežloutlo v oknech světlo 
Řekl bys
Vylidněné město

Opuštěná planeta
A pak najednou začne vyvěrat v tichu 
Crkot vody
Je to prastarý zvuk
Stále stejný od té doby
Kdy voda opustila ráj
Dole se luna tříští v černi a v lopuchách 
Nahoře větve přesekávají srp měsíce

Když jsme přešli přes dřevěný mostek
Do staré zahrady
Kroky zaniknou v trávě
Ztrácíme těla mezi kmeny bloudí
Dvojice duchů
Nehmotná duše hledí přes pobořený tarásek 
Na kulisy periferie

Je tam fotbalové hřiště s tribunou
Zadní strany činžáků
Antény a tyče
Zednická bouda
Mezi stromy se míhají světla kolotoče
Ale mohou to být také signály tonoucího Pacifiku 
Gramofon řve
Přece jen je to stesk skutečného světa

Na konci každé procházky je toto prázdno
 To opravdové prázdno
Jímž končí každý den

Všechny obrazy všechny děje reálné Proměňuje takto naše srdce

V nehmatatelný stesk prázdné periferie 
Stojíme stále na krok od stažené stěny 

Života který byl ale už není

III.

V tomto městě tedy
V roce 1949
V době kdy Mao Ce-tung obsadil Šang-hai 
12. května
(A Kristus dosud visí na kříži)
Den nato
Co náhlý noční mráz spálil polovinu květů Nevyslovitelné
Málem mě rozdrtilo

Už delší dobu jsem nosil v duši
Jakousi mrtvou hmotu
Podoby na které jsem zapomněl 
Najednou samovolně 
Vyvstávaly v rohu pokoje

A tu náhle 
Právě toho dne 
To přišlo

Do světnice se nahrnuly všechny místnosti
	. .
	V nichž jsem kdy byl
Jedna křičela přes druhou
(Ačkoli nebylo slyšet ani hlásku)
Tady ses narodil
A já jsem hotelová postel v Náchodě 
Strávil jsi ve mně jednu noc
A pak jsi na mne zapomněl
Tamhleto je tvůj prázdninový pokoj
 Ta omítka se odchlípla
Když Kamila v noci vešla

A ve mně jsi bydlel osm let
Mám ti připomenout ty chvíle
Když jsi chodil sem a tam nevěda
Do čeho píchnout co počít'
A kdo seděl u toho stolku -
Kdo všechno za tebou přišel?
Vím že ti ty židle skříně
A stěny byly nesnesitelné
Když stály
A jeden jediný hlas se mezi nimi už neozýval...
.
A tak jsem v té chvíli viděl
Že všechno záleží na tom
Jestli se mi podaří přes dálku 
Času přece jen narovnat výšivku 
Kterou jsem přehlédl
Jestli vyměním vodu 
Květinám jež jsem nechal zvadnout
 Jestli řeknu to slovo
Komu?
Dohadují se mezi sebou o odzbrojení 
Sestavují komise pro atomovou pumu 
Nenarovnáme-li zmačkaný papír svého života
 Necháme-li ležet to haraburdí našich skutků 
K nimž nemohl anděl
Zůstaneme-li sami sobě v cestě
Ta utlačená nekonečnost jež je v nás
Ó čtenáři
Zcela jistě rozmetá svět

IV.

Ó město dosud stojící
Město se srdcem ježatým
Věží a katedrál
Uprostřed strašlivé siroby činžáků Uprostřed kamenné pouště

Předměstí podobná kráterům vyhaslých hvězd 
Co signalizují nesrozumitelná znamení
Komínů antén a lamp
Ty příznaky budoucnosti dosud nedešifrované
Do stydnoucího prostoru?

Kdy se promění tvé bezduché tělo
V nesdílnou smrt
Mlčících rozvalin pouště
Pod převalujícími se přesypy vteřin a písku
Uprostřed věčnosti světélkující kosti Ninive anebo Chimu? 
Ó proč aspoň Květné neděle nemávají svými větévkami 
Kde jsou děti které se za tebe modlí
Proč neslyším hlas zvonů?

Mé dětství
Tvůj dům stál na této periferii
Jeho pěšinou polní
Byla vychozená pavlač
Přírodu předstíraly zpocené zdi dvora 
A ze všech živočichů Božích
Tu šťastny byly j'en krysy

Mé dětství
Bez modlitbičky odříkané před spaním 
Ó mé dětství ulic parků a schodů 
Nedělí bez kostela

A přece tu byl anděl Nevinnost královská
Nevinnost pohana nekřtěného 
Tančící se mnou bosýma nohama 
Čarovné kolo mladých let
Nebe peklo ráj

A přece tu byl matčin obličej 
A přece tu byla nesmrtelná duše 
Přece tu bylo vědomí
Že tyto dni nejsou celé
Že ptáci odlétají

Kam odlétají ptáci?

Jeto tak dávno
A je to tak blízko jako by to bylo dnes:
Maličké tělo školáka
jako pohozeno leželo v dětském pokoji jedné nekončící noci
Byl jsi tak sám se strašlivou představou věčností
 Která osvítila jako blesk
Maličkou duši

Vzpomínáš jak se tato nesouměřitelnost Nepochopitelného s bezbranným 
Nechtěla vejít do dětského srdce?

Od toho dne'jsem měl svůj vlastní kalendář 
Nepropustil jsem ani jednoho dne
Bez výbuchu děsu

Jako kráčející zeď
Milimetr za milimetrem blížilo se Beznocí a Bezdení 
Kamarádi nerozuměli

Mluvil jsem o tom s někým
Koho jsem neuměl pojmenovat
Chtěl jsem aby všechno skončilo ohromným svátkem 
Kde by už nebylo kuřátko
S hlavou přiskřípnutou mezi dveřmi

A je něco špatného na tom
Že bv kuřátka bvla v nebi?
, ,

Rozhodně tam by stačilo vyjít na záhrobeň
A zavolat pí pí
Rozhodně tam by stačilo cokoli k úplnému štěstí 
Protože tam bude Bůh
A nebude to něco
Čím se obrací v nic
I největší lidská radost a štěstí

v.

Syslí rynk Záhabří Borek a Hořánka
Sladká jména
O kterých se mi bude zdát ještě v mrákotách smrti 
Vonící hlíno jež naplníš
Ústa zemřelého

Tam někde pláče líbezný stín 
Chlapeckých let
Tam někde klape můj dřevěný mlýnek 
V ohromné prostoře mládí
A v té krajině ještě
Potkávám radost pod šípkovou růží 
A v zaječím zelí

Tam tam
Vítr je pln pokřiku mých prvních lásek 
Nikdo je neslyší
Dotýkají se mého srdce
A závratná hlubina stesku po domově T
eče

V prastarém písku
Uzlíček zetlelých kostí
To je tvé místo
Stařenko
Ochránkyně mého dětství
Jednoho dne
Městské dítě přijelo na venkov

A potom několik let
Den ze dne dětské oči viděly Skromnost s prostotou

Nemluvila jsi
A bez výčitek nesla
Naplňujíc bez odmluvy
Pořádek všedního dne
Tak pečlivě
Jako svou světnici vždycky uklizenou

Láska vojáka je krátká
A hanba svobodné matky trvá celý život

Jen ze dvou tří tesklivých slov 
Jimž dítě nerozumělo
Promluvila někdy tvá samota Chudého

Mezi sbíráním klásků a lámáním chrastí 
Nebylo nic
Než neděle svými zvony vyzvánějící

Uvázala sis nový šátek
A v kostele si stoupla někam dozadu 
Protože chudý se nesmí stavět na oči lidem 
Aby ho tím lépe viděl Bůh

Neznal jsem životy svatých
A ty bys sotva uměla povědět co je to svatost 
Ale viděl jsem na vlastní oči blahoslavenství 
Viděl jsem tichou a pokornou srdcem
Jejíž je království nebeské

Ach po kterém bulváru beznadějném 
Chodil jsem asi tenkráte večer
Když ty ses oblékala do svátečních šatů 
Naposledy tady
Ale už pro Boha
Aby ses mu představila jak se sluší

A také
Aby ani mrtvá nepřidala nikomu práci 
A tak tě našli ráno s rukama skříženýma 
A tak tě položili do země

Někam se ztratil tvůj poslední lístek 
"Nikomu nejsem nic dlužna"
A já teď stojím u hrobu beze jména 
Kde ležíJosefa ]enčová
Čekajíc
Vitam venturi saeculi et 
Resurrectionem mortuorum

Pros za nás
Kteří jsme dlužni celý svůj život

VI.

Pokaždé ještě
U srdce mne bodne

Když vzpomenu
Že neděle počíná
Že chlapec býval sám
Sám ve velikém městě
Před ním leželo plátno nepopsané 
Modrá rozloha svátečního dne

Je neděle ráno
Šestnáctiletý vstává
Češe se obléká sváteční šaty	..
Váže pečlivě vázanku jako by odíval mrtvého 
Prohlíží svou utopenou tvář v zrcadle'

,

Na jazyku mu hořkne volnost ničím neohraničená 
Osud ještě nevznesený
A už tak nesnesitelný

Šestnáctiletý sténá 
Šestnáctiletý má své břemeno Šestnáctiletý zná osten v srdci 
A neví že je to kříž

Kam jít
Kam namířit kroky?
Město je plno osudů -
V střízlivé stafáži ulic
Pohání chodce touha úzkost výdělek sen

Otvírají se zahrady
Otvírají se kavárny taneční síně
Otvírají se plovárny biografy a promenády 
Možná že někde se podává hostíe
Kněz praví Ite missa est

Šestnáctiletý o tom nic neví
Černé víno melancholie obluzuje srdce
Šestnáctíletý bloudí ulicemi 
Ta kterou sleduje mu uniká 
Z Nebozízku obzírá věčnost
Z Barrandova je stejně daleko na konec světa
Jako z Troje nebo z Prokopského údolí

Mohl by se stát prodavačem sodové vody 
Pasákem nevěstek vyvolavačem pouťových návěst

Mohl by se stát čímkoli tohoto dne

Ale neúprosná garda ho obklíčila
Jeho krok je řízen	,
Při každém pohybu kopí se dotýká hrudi

Odpoledne povaluje se v zcuchané trávě
Mái plavky
Naproti vydechují morovou vůni jatky
Je to plovárna Štvanice
A zde lež! štvanec

Ohromné topoly převracejí své listy 
Vítr šumí
Pravěký vítr nad bolestmi
Bez začátku a konce bez času a prostoru Šestnáctiletý to vidí

A vidí také boudu hokynářovu
Pramici přívoz dévčátka dospělá i nedospělá 
Periferii mrtvou a živou

Kupuje si slanečka a pije Zátkovu limonádu
A vedle něho sedí Sofie
,
Sofie tanečnice z šantánu
Drobná jako loutka

Ačkoli se seznámili před chvílí sedí na jedné dece
Ve vodě plavou splašky a krysy
Je to nepravděpodobné že by tu mohlo být něco čistého 
Přese všechno Sofie dosud je panna
Taková je scéna ,takoví jsou herci
V kterékoli vteřině by to mohlo skončit

Právě tak by mohla vypadat stafáž Posledního soudu

Není to opera buffa je to tragédie
Sedí vedle sebe a drží se za ruku
Ale je jisté že právě tito dva si nejsou nic platni

Neuvidí se už nikdy
Neplač Sofie jste dál než Sirius a Cassiopea -
Už víckrát nepřijde

V noci přichází šestnáctiletý domů 
Ohromné město oddychuje 
Tisíce duší

A je to jak prach rozpadlých hvězd
 trouchnivá záře světelné blýskavice
Elektrické výboje polibky rozkoše závratě laskání

Kde jsi ó duše?

Až k smrti miluje tento svět 
A není to jeho svět

Šestnáctiletý je sám
A zatím pomalu ve hvězdných prostorech
Po venkovských cestách po mezích s mateřídouškou 
Pod neonovými reklamami
Přes bulváry a v ztichlých uličkách
Tajnými pěšinkami srdce

Přichází

Ten

Jejž hledal

A nečekal

VII. ÓDA NA MLADOST

Kdybych měl jediný troník 
Ale nemám
Nemám vůbec nic

Kdybych měl obolos Koupil bych si tě

Koupil bych si tě
Ale nikde tě neprodávají Nemám tě
Pro mne už nejsi

Všechno bych rozdal 
Mládí
Všechno bych vyměnil ¨
Za tebe

Takové 
Jaké jsi bylo Nesnesitelné

Nebylo to možné vydržet 
Touži jsem po domově 
Každý den jsem umíral touhou

A přece: vrať se!

Už nejsi

Po nebi tančily luny šílené jako já 
Tropické listí stromů neslyšně hovořilo 
Svět byl uspán v srdci vůně

Voda štkala s našimi kroky 
Bílý stín šel vedle mého srdce 
Tmou ve staré zahradě

Nebyl jsem už
Nebyl jsem tenkrát víc
Než děti ještě nezrozené
Než děťátko zakopané pod voňavou travou 
U vesnických kostelíků

Divizna kvetla na mém hrobě 
A hlas zakleté žluvy
Volal z hlubiny černého sadu 
Z hloubky lidského času

Ad Deum	~
Qui laetificat iuventutem meam

VIII. AUTOPORTRÉT L. P. 1942

Když jsem se vracel domů 
Ztichlými ulicemi
Z jednoho konce Prahy na druhý 
Zlomené křídlo vleka za sebou

Když jsem jel drožkou k ránu 
Proboden do srdce
Deptán klapotem podkov 
Pohřbíván závěsem sněhu

V noční tramvaji
Osvětlen ze všech stran 
Zavěšen na držadle
Jediném pevném bodu vesmíru

Ve vinárně Slovanka
Kde bylo tma
Kde jako můry světélkovaly u stropu lampióny 
A dole prohnilá srdce

Přestrojen za maškaru
V noci ve všeobecném zmatku při bláznivém karnevalu
Ještě na mnoha místech

O silvestrovské noci
V baru Turandot
Kde jsem byl tak zdařile veselý
Mé přestrojení bylo vždycky odhaleno 
Nebylo možno uniknout

	Tu stojím já
               Arnošt Jenč 

           To je má tvář

	Smutek stejný za všech vlád

            Nikdy jsem se nezměnil
IX.

Krajiny kusy našeho života 
Části našeho těla a našeho srdce

Dětské oči poprvé vnímaly obzor 
Někde v paměti tonou útržky věcí
Jako důvěrně známé obličeje

Stromy ulice kostky dlažební 
Nebyly mrtvé
Hrály kulisu našich osudů

Ten výřez okna několik drátů telegrafních na fialovém nebi 
Za její hlavou
Obličej byl temný klobouk spočíval na psacím stole jako
mrtvé vnitřnosti

Krajiny které jsme ani nevnímali 
A které vytanou v úzkostech smrtí

Krajiny spatřené ve snu

Krajiny kde jsme nikdy nebyli 
A které dobře známe

Krajina v jejíž hlíně
Na věky bude pochováno mé tělo

Až do chvíle soudu
Až do chvíle kdy mé ruce protrhnou koberec trávy 
A oči naposled uvidí zemi než zajde

X. CHLUM U TŘEBONĚ

Poutníku který tu kráčíš 
Věz že všude kde šlápneš 
Šlapeš po mém srdci

Jedno vysoké léto
S bílým zámkem
S parkem plným mostků
S vodami v kterých se odrážely na prach rozbité luny

Při západech slunce 
Vlaštovky štěbetaly 
Vlaštovky v přesných elipsách 
Kroužily kolem kostelíka

Neděle tam byly chladivé a mírné
Jak voda v kropence

Varhany preludovaly
A čas plynul jako by nebylo času
Jako by hodiny stály

L to ze všech stran
Obklopilo mou duši svým tichem 
Ulehl jsem naznak do trávy
A tonul v azuru

Mého čela se dotýkaly čekanky
Z dálky zněly dívčí hlasy 
Přítomnost jako plachetnice 
Kotvila na vodách
A v ráhnech se chvěly dálky obzorů

XI. STARÁ BOLESLAV

Slyšel jsem tam vyzvánět zvony

Nad topoly nad klidně tekoucí řekou
Nad řepništi ležely zprohýbané vrstvy horkého letního
vzduchu
Odkudsi dýchalo puškvorcem 
Jako chlad ze sklepa
Jako okurkový lák

Mi10val jsem netečnost o polednách 
Prašnou rovinu rozlehlou
Cizí mi byly skály a hory

Ve vypůjčených botách jsem tam chodil po náměstí 
V nových botách z vepřové kůže
A pro ně
A také pro svoje umění taneční
Choval jsem jakési naděje v úspěšné skončení dne

Mnohokrát ještě
Po mnoha ulicích
A ve mnoha městech 
Šel jsem takto jako slepý
 Vždy mimo

A kdy se vrátím
A půjdu bos
A v šatě kajícném
K té jež je naše Královna a Paní 
Pro naději
Ve šťastnou hodinku smrti
A konec dnů?

XII. LADISLAV VODRÁŽKA

Byl syn své doby

Pustil se jednoduchou cestou života
Který je možno vnímat očima olíznout jazykem 
A stisknout mezi prsty

Odmítl po tátovi převzít koloniál
Stal se členem klubu KAŽDÝ DEN JEDNU ŽENU

Živil se jako obchodní cestující jako agent s byty 
Jako překupník a nakonec jako pasák

Byl zatčen gestapem pro požívání omamných jedů 
Vězněn na Pankráci
Vyhubl na kost trpěl a viděl trpět
Ale to všechno mu neříkalo nic

Znal svět a věděl
Že je to jen porušení normální životosprávy 
Život se zas vrátí do svých kolejí

Jeho filozofie zněla:
"Nikomu nepřekážím Nevnucuji svůj názor 
Každý jak se mu líbí a každému což jeho jest 
Co jiného je demokracie?"

Nebyl zlý človék rozdělil se o peníze 
Dovedl poskytnout přístřeší

Markétu nakazil ošklivou nemocí 
Ale konečně to je riziko
Na něho se také nikdo neohlížel

Někde v jeho životě byl okamžik 
V němž dal sbohem své duši
Zřekl se obrazu k němuž byl stvořen

Objektivně nemůžeme vyloučit 
Že se s léty usadí
Ještě to muže někam dotáhnout

Tak jako tak
Nebude se kát vždyť ani neví proč
 A jednoho dne zemře

Svět se proto nezboří
Taková léta šlapem po něčím Těle 
A dech v hrudi trvá

XIII. GUSTAV KARLÍČEK

Jeho otec byl podivínský advokát bez klientely 
Držel ho zkrátka naštěstí zemřel záhy

Karlíček si umínil že nikdy nebude pracovat 
Ale jeho ideálem bylo mít se dobře

Třebaže měl jedny šaty
Nosil je pečlivě vyžehlené
Příroda ho obdařila filmovým obličejem 
Nosil apartní úsměv

Tančil mistrovsky
To byla jeho jediná vášeň 
Neboť měl choré srdce 
A musil se šetřit

Pěstoval si svou nemoc bylo to jeho jméní 
Dostával na to rentu a pracák byl na něj krátký

Když si namluvil Julii Začalo jeho štěstí

Mohl sedět celé dni doma
A psát své paměti které ho jednoho dne proslaví

Julie
Vydělávala snadno byla mladá

Ostatně měl s ní trápení Postavila si hlavu
A chtěla donosit plod

Bylo nutno na nějaký čas přerušit zaměstnání
 Mužům byl příliš zřejmý její stav
Našli se i takoví co jí nabídli peníze ze soucitu

Když slehla
Karlíček se musel uskrovnit

Dítě bylo ovšem nutno dát k rodičům 
Jinak by byl nucen přemýšlet
Jak se ho zbavit

Nesnášel dětský křik

Vedl celkem tichou existenci
Nikoho neobtěžoval
Sousedé v domě ho ani neznali
Z hlediska trestního zákoníku mu nebylo možno nic
vytknout
Byl dbalý své cti

Sup mrchožrout je také zvíře 
Má také svoje právo na život

XlV. MARKÉTA SRNKOVÁ

Markétce bylo šestnáct let
 Když ji svedl holičský pomocník 
U domovních dveří ve stoje

Potom přišel otec opilý domů 
Povídá:
"Kdejakému vandrákovi bys dala 
A vlastnímu tátovi nedáš?"

Mezitím si Julie
Narazila svého Karlíčka
Karlíček přál každému od srdce
A chtěl se odměnit kamarádovi
Že ho nechá vyválet s konkubínou v garsonce zadarmo
Julie přemluvila Markétku
A spaly u těch dobráků tři dni

Čtvrtého dne večer se vrátily i s kufry 
Julii doma vyhnali 
A přestala chodit do šití

Markéta necítila nic při styku s muži 
Její duše byla zabita před jejím tělem 
Které přijalo necitelnost věcí nerostných

"Je to šprýmovné" řekla Julie
"Muži jsou po tom jako diví
Je to tak trochu jako sport a jsi-li mladá..."

Markétka začala chodit po ulicích

Ladislav Vodrážka se s ní oženil
Svatba byla bohatýrská
Ženich se objímal s tatíkem
Vynesli je oba od stolu celou noc byli bez paměti 
Markétka mohla konečně jednou spát sama

Manželství trvalo čtyři dni 
Markétka ne byla závislá
Byla samostatně výdělečně činná

A také mně tak jako vám
Když večer usedám a záclony jsou staženy 
V příjemném teple tělo zažívá – 
I mně se zdá že tohle ani nebylo

Jsem ochoten tě zapřít Markétko

A bylo by to možné snad
Že někdo výše ocení tvou bědnou duši 
Nežli náš život počestný?

xv. KAREL X...

Karel byl zloděj konzerv

(Kryšpín zabavil příručího 
Karel zatím kradl
Peníze byly u Kryšpína
A jestli se náhodou něco semlelo 
Kryšpín neznal toho člověka)

Přišel do Prahy z venkova
Jeho ruce byly velké ruce rolnické 
Měl modré oči pasáčků 
A někde za jeho hlavou jsem viděl stráňku s jabloněmi

Snad tam byla i matka

Styděl se jako panna
A ve věcech lásky to byl úplný zajíc Všichni to museli uznat

Zamiloval se do Markétky 
Markétka se mu vysmála 
Zakázali mu podruhé přijít

Nikdo neví co je to spát v parku na lavičkách 
Celý den a celou noc mít na nohou boty 
Ustavičně chodit po ulicích

'.
Když splašil nějaké peníze
Koupil uherský salám přinesl konzervy 
Vzácnost v době lístků na potraviny

Markétka se mu vysmála

Rozzlobil se roztloukl zrcadlo 
Vyhodil oknem lavor
Chtěl si Markétku vzít
 Vystrčili ho za dveře

Pak byl v lapáku čtrnáct dní

Když vyšel na Karlovo náměstí
Bylo jaro bylo tak slunečně jasno
Měl jen kalhoty na holém těle a jednu košili 
Kde vzal revolver nikdo neví

Střelil se do spánku
Zůstal tam chvíli ležet na trávníku pod stromem 
Než ho odklidili

Velmi se to podobalo
Že leží tam kdesi doma na stráňce s jabloněmi 
A skutečně na čelo mu spadl se stromu květ

XVI. ABRAHAM HETKA

Už předem
Jako by všechno bylo připraveno

Dětství na téže periferii
Nebylo třeba nic vysvětlovat 
Nazývali jsme věci stejnými jmény

Bylo důvodů dost
Abychom si mohli říkat bratře 
Aby jeden uhodl myšlenku druhého

Viděli jsme chodit anděly po vodách
V zámecké zahradě plné panen růží a čistého ustaviččného
větru
Nikdy nezapomenu
Seděli jsme toho večera
Den ustal se svou trýzní
Žádný z nás nemluvil
Šero přikrývalo tváře jako milosrdný balšám
Jen vítr bil svým zlomeným křídlem
Do střechy domu

,Já nejsem mystik"
Mluvil z dálky přítelův hlas
"Ale kdo se to staví mezi nás a svět 
Kdo nás to potřebuje?"

A jindy:
"Četl jsem evangelium
Je to tak skutečné 
Stalo se to právě teď 
Kristus farizeové žoldáci římští
A brány pekelné ji nepřemohou"
I
A Vltava šuměla
Bylo vyprahlé léto
Sem tam nějaká trávka ve spárách vyprahlé navigace

Rozrytá dostihová dráha pár vlečných lodí 
Dávná krajina prahorních kopců

Z Podbaby z Troje

Kdy příteli odkud a proč Padla na tebe ta chvíle 
Ve které jsi zapřel?

Neboť je to možné 
Je možné v jediném okamžiku 
Ztratit celou věčnost

Bylo to v hodinách poledních? 
Rovnováha je náhle porušena
Svět leží před očima pustý
Odněkud sem doléhá disharmonický hlas 
Něco jako křik pávů
Rolování plechu odporný hmat pytloviny

Zradil jsi vše co bylo krásného
Co bylo hrdinského co bylo tragického 
Co bylo čistého ve slibech mládí
Slyším
Že ses dovedl přizpůsobit že jsi zmoudřel 
Tak tedy jsi přišel do let

Ó příteli
Protože jsem tě miloval Protože jsem ti -zavázán 
Za dary které sám odmítáš

Byl bych raději
Kdybys byl mrtev
Metlice na tvém hrobě by mi byla bližší 
Než tvá živá tvář
Políček v ústa naději a pravdě

Ale přítel Abrahám se vrátil

XVII. OLIVIE VYHNALOVA

Byli jsme spolužáky od primy do oktávy

Nejhezčí děvče naší třídy

.Jednou mi řekla abych jí přeložil Prudhommovu Puklou
	vázu
Ale ještě víc zkrásněla když se vdala 
Když byla šťastnou matkou
Zářila zdravím duše i těla

Na schůzce maturantů
(Po kolika letech?)
Řekla: "Budeš mým rytířem dnešní noci!"

Seděli jsme ve Vagoně 
A šumaři vyhrávali 
Víno zbarvilo růžově svět

"Vzpomínáš? A tenkrát...
Ano jistě bylo to tak"
Stavidla vzpomínek byla spuštěna

Nemiloval jsem ji
Nemilovala mě vůbec nic takového
Ale byli jsme z téhož času 
Osm let v jedné třídě
.Isou věci kterým by nikdo druhý nerozuměl

Za jitra jsem utrhl v parku snítku sakury
Byl květen mlékaři právě vyjížděli Rosné ráno 
"Tvůj rytíř ti dává kord z květů a vůně
Budiž pod jeho ochranou"

Za rok byla mrtva

Vycházel jsem z krematoria
Byl opět jarní den V kolejích hrče!o tání 
V urnovém háji cvrlikali ptáci

.Jak nelidské" pravil hlas .jako tovární komíny 
Trochu čoudu
A kde je duše?"

Olivie
Slibuji ti
Budu se za tebe modlit Vždy večer I moje děti Potřebuješ to? Je to tak?
Po všechny dni až do smrti

,

Xv1II. DUŠAN HLÁVKA

Skloněni
Nad kompasy řiditelných střel
Při noční směně
Za oněch posledních dnů na sklonku Hitlerie.

Hlasem pohnutým jako při vyznání lásky 
Jména básníků jsme šeptávali

Bylo podivné slyšet taková slova
V tom stádu zhrublých mužů zhrublých žen 
Bylo podivné vidět jeho vysokou postavu
Jak mimo věci rozměry a čísla jde

Někdy mi připadalo
Že jeho tvář
Že jeho rysy se pohybují
V nějakém jiném vzduchu v druhém prostoru

Bylo mu dvacet let a ještě
Si nestačil zvvknout na tento svět
,
Jako by přišel z cizí země

Zdálo se že není pokoušen
Ale prožíval skrytá muka
Muka žízně muka čistoty
Muka netrpělivosti při čekání příliš dlouhém 
Než bude vyvolán jménem
K jedinému úkolu pro který přišel na tento svět

V květnovém povstání byl zabit Zemřel vstoje
Poctivou ranou přímo do srdce

Odnesl svou duši téměř takovou 
Jakou ji obdržel ve křtu

Zařadil se do legie tichých

A já někdy naslouchám
Tomu jeho tichu
Přede mnou vyvstane jeho tvář ze samého světla

Na dosah ruky vedle Vyvěrá světlo

Vidoucích je čím dál míň

XIX. - XX.

Mráz dul až do kostí
Byl Boží hod
A Vánoce
A byla válka
Kolikátá válka světová ví Bůh

	U Černé růže ticho
Ještě nehrají
	Jak padající list se snáší sedmá večerní

S úderem hodin kdo to přišel?
Mrazení bílé labuti
Strnutí srdce mezi přijetím a odmítnutím

Tak stála tam a rozkvétala tiše

Byla to krása 
Která mrazí 
Byla to krása 
Která pálí
 Byla to vášeň 
Která čadí 
Byla to láska 
Která svítí
Byla to láska
 Která začíná a Láska končící

Prudší světlo mě pak oslepilo

XXI. SONÁTA PRO Č1YŘI ROČNÍ DOBY

zimní

Stuleni k sobě jak děti
Na stoličce před plotnou vychládající

"Tak pozdě a nikdo nejde" 
Řekl jsem
"Už nikdo nepřijde až do smrti 
A venku to vločkové ticho 
Stále jen padá sníh
Světlo a hudba
Při každém otevření dveří
Na této opuštěné planetě"

XXII.

jarní

Kvetla mochna husí Mateřídouška
Na mezích šípky

"Očima kvítků je vidět" řekl jsem 
,Je vidět až do hrobů
Ty se díváš vysoko a na oblaka 
A já jen do země a na tebe"

Řekla
"Slyším jak tráva roste 
Slyším jak tvoje srdce bije Slyším hovor až ze hrobů"

XXIII.

letní

,Jak sv(tí kostel na pahorku 
Srpen z bělavého žáru 
Vane borová vůně po lese"

Řekl jsem "Slyším tvé srdce
Své srdce jak o vteřinu napřed bije 
Ten rozpor není větší
Než nekonečnost vesmíru"

Oheň z ničeho se neživící Plápolal

XXIV.

podzimní

"Haraší vítr v hrachovišti 
Hejl slétá na bodlák
A modřín opadal"

Řekla

"Nevermore"
Řekl hlas
Ze skříňky srdce
Z tlampačů po ulicích "Nikdy"

"Nevermore"

xxv.

Okno bylo otevřené
Dusná noc letní dýchala z ulice

A tvé bělostné tělo jako ze sloni 
Tvé panenské tělo noční lilie 
Rozvíralo svůj květ

Přivíral jsem oči
Prsty putovaly ve vlasech 
Ústa vdechovala chuť i vůni

Slyšel jsem tě vyprávět příběh beze slov 
Šeptala jsi tiše
Oddychováním své hrudi
Sametovým dotykem beránčí kůže 
Ostrými hroty prsů z hadích hlaviček

Propadal jsem až na dno černého ráje

Za přivřenými víčky

Vzlétali barevní moty1i duhoví ptáci
Šuměly staleté lesy kvetly orchideje
A dřímotná rozkoš padala do zeleného proudu 
Voňavé trávy braly svou šťávu srdcím zemřelých

A přece do mého nejhlubšího spánku 
Zazníval klapot kroků z ulice 
Studený řinkot tramvají
Nějaký hlas
A jiné hlasy mu odpovídaly

Tenounkou hůlkou Klepalo na okno 
Šedivé ráno

XXVI.

Jestli chceš být sám
Zasedni se mnou u toho stolku
Ty zde a Evženie na druhou stranu

Je to jediná skutečná samota

V tomto akváriu plném ryb
S barevnou kravatou a proužkovanými ponožkami 
Kavárna Lloyd nebo Černá růže

Poslouchej tu divnou hudbu 
Ty neartikulované skřeky 
Saxofonů a tamburín
To zoufallství skonávajícího věku

Pohleď na ně očima duše
Točí se na parketu jako smýkáni nevíditelným kapelníkem 
Drží se jeden druhého jako tonoucí
Jejich obličeje mají výraz mumií
Vytřeštěné oči vidí cosi nesmírného
Pošetilý úsměv zatracenců
Úsměv odsouzenců

Ano říkají 
Ano
 Chci to
Ať to přijde

A nade vším ta píseň 
Bez lidského významu

"Bajno - ty jsi taková fajno" 
Nic neoznačující
jen nám srozumitelná

.Je to píseň potratů olagum novorozeňat pohozených
V novinovém papíru
Mejdanu sádla na lístky a masa koupeného pod rukou
Látek pepita weekendů milkování ve stoje	.
Wolley-ballu Nezaměstnaných
Zač by stál ten život tady bez Zátkovy limonády
Maturit s vyznamenáním Adiny Mandlové
Hovorů s TGM Mein Kampfu
Kdyžnastalůdešťů atd.

Kdyby se tato místnost propadla jako Atlantis 
Kterýsi archeolog by vzal tuto sklenku z které piješ 
Evženie
A tvoji slámku
Zkoumal by tvou klíční kost

Viď je to děsivé
.Jaká tragédie se tu stala říkal by

Ale zatím nic se neděje .
Ještě podlaha stojí pevně
Jještě se vraždí skrytě
A ty se usmíváš

Jediný mrtvý
jJem tu pouze já
Tys mě zabila
Ale já se tvářím vesele 
Vím co se sluší

Je třeba urovnat tu věc 
Uprostřed tolika zdánlivě živých

XXVII .

V)jdi Evženie 
Mrtvý stíne
Z podsvětí paměti:

Drtíš dosud kramf1íčkem prach země
 Anebo srst by1í natahuje své kořínky 
Až k tobě
Až k tobě svá vemínka
Po kterých stékají prameny deště 
Na ústa mrtvých?

Evženie jejíž tělo tvář chůze bez hany 
Byly živoucí trestí periférie
jejíž slova myšlení a skutky
Byly voňavou a pomíjivou květenou 
Právě toho roku 1942
Tohoto okamžiku tohoto místa této chvíle
 A nic víc

Evženie která jsi byla krásná
jako všechno co už se víckrát neopakuje 
Co vykvetlo v jeden příznivý okamžik
 A vzápětí zvadne

Má švadlenko
S kloboučkem této sezóny 
S kabátkem podle módy

Copak jsi chtěla s láskou?

Láska se nenosí podle střihu roku

Láska nepomijí
Ale tys jí vyměřila jen jediný rok 
Právě než se začal zpívat nový šansón

Tvá láska byla jako tvá krása

Ze všeho toho co tvoří neopakovatelnou a pomíjivou
	příchuť času
Toho co nelze slovy zachytit
Co není zaznamenáno'v historii
Co nemá nikde pomník
Co nikdo nezná než my ,
Kteří jsme se šatili milovali procházeli za oněch dnů
 Co zahyne navždy co nikdy nebude obnoveno

Pozemská a vezdejší tvářnost našich životů

Mezihra
1. NEVERMORE

Slyšel jsem je na konci každého příběhu 
Ta slova
Ta havraní slova
Ta slova sněhobílá
S hrdélkem od krve

Každé vyprávění končilo
Z prázdnin bylo vždy nutno se vrátit 
Nebylo možno prodlužovat do nekonečna 
Ani jaro ani dětství ani první lásku

Dobrou noc
Říkalo se - Na shledanou zítra 
Ale zítra není dnes a tam není zde 
Ani dnes není dnes a zde není zde

Pošetilci
Hledají včerejší den

Já to vím
Málem jsem zašel na to

Ale není možná zvrátit 
Zákon věcí a světa 
Světa ve kterém žijeme

Neboj se a řekni
Slova vzpříčená jako jílec a čepel meče
Jako ramena kříže
Nevermore

Přeložen do řeči lásky
Do řeči naděje a víry
Kterou nic nezhasí
Zní ten chorál
Ze všech životů ze všeho bytí a ze všech duší:

Per omnia saecula saeculorum
ln nomine Patris et Filii et Spiritus Sancti 
Na věky amen

2. ČAS

Řekli o tobě že spaluješ růže
 Blázni
Kteří nevědí že růže neuvadají

Carpe diem
Chtěli namluvit srdci
Které odbíjí jako zvony na orloji
 S každou vteřinou:

Trhej věčnost

Ale já tě budu jen chválit 
Čase
Nikdy nestojící a neváhající

Nebylo muk takových aby se neskončila Nebylo vteřiny tak dlouhé
1 když to byla vteřina před popravou
 Aby ji nebylo možno přečkat

Nikdy 
Jaro se neopozdilo 
A spáleniště znova zarostlo travou ¨
Jizvu přikryly květy

A říkám že je dobré
Jestli se valíš jako řeka Lethe
Pohřbíváš na svém dně ztracené valouny 
Pohřbíváš naše dni
Na věky

Říkám že v tobě 
Jen v tobě po tajemných cestách Neviditelně kráčí Milost

A tebou pracuje Prozřetelnost 
Vždy dobrá a spravedlivá
Ty vřeteno našimi osudy roztáčené
Ty kolovrate obcování duší

Jenom pohani tě nazývají jménem smrti 
Ale já tě chválím
Že ji přibližuješ
Že přibližuješ
Hodinku skončení pozemské pouti 
Není to rozloučení ale shledání
A smrt po dobrém životě
Je sladká	.

Štědře a v dobách vyměřených Uděluješ co Bůh má největšího Sedmero svátostí a šťastný skon Poslední svátost největší

Skrze tebe se blíží Advent 
Advent a Poslední Soud
Jak blíženci na věky blízko

Hvězdy se nadějí třesou

Jenom maličko Čase 
Ó čase
A nebude času 
Nebude touhy a čekání
Jen láska a věčnost!

3. ZAPOMENUTÉ TVÁŘE

Bral jsem už klobouk 
Sahal po klice
Pak jsem se vrátil 
Shodil převlečník 
A nevyšel

Už nikdy jsme se neviděli

-------

V tanečním sále
Prostřed vřavy třeštění a nudy 
Sám
Tu celou noc

Až u východu
Zamihly se povědomé oči 
Něco chtěly

Platil jsem šatnu
Venku vločky smočily mi čelo 
Tramvaj přijížděla

-------

Co bys mi říkal?

.Jsou tváře
 Které pro nás byly .
Jen tváře v davu 
Deště už je dávno smyly

A zatím někdo nosil naši tvářnost 
Až u srdce jak uhlík rozžhavený 
A zatím někdo držel se nás
Jako lana v agonii smrti

A Bůh ví
Která přehlědnutá prosba 
Nám na odchodu 
Vytane!

4. MILOST

Čekala jsem pod okny na ulici
Večer když lucerny rozsvěceli
Trpělivě jak věrná milenka
Ve stínu stromů
A celé hodiny v letním žáru
Na kraji chodníku
Za deště pod tvým oknem jsem přecházela

A jindy jsem klepala na dveře 
Zvonila v prázdném pokoji
A když jsi byl daleko a nejdál
 Na tebe a za tebe jsem přemýšlela

Potkával jsi mě často a neznal 
Potkával jsi mě dávno a mijel 
Potkal jsi mě a pohrdl mnou 
Vrátila jsem se když nebylo proč 
Nejméně čekána znovu jsem přišla

Byla jsem ti věrná když jsi mě zrazoval 
Přiznávala jsem se k tobě když jsi mě zapíral 
Milovala jsem tě když tě nemiloval nikdo

Milovala jsem tě takového jaký jsi 
Jaký budeš v hodině smrti
Jak sebe sama neznáš
A jak tě nezná nikdo z tvých přátel 
Milovala jsem tě víc než ty sám

A vzala jsem ti co jsi miloval 
Co jsi miloval pošetilou láskou
 A sebe jsem ti dala

Dala jsem ti nekonečně víc než jsi moh ztratit
Dala jsem ti nekonečně vícnež jsi moh kdekoli získat 
Stojím tu u tebe a držím tě za ruce

Prosím

Přijmi mě
Dávám ti všechno a nic za to nechci

5. ANDĚL STRÁŽNÝ

Můj Strážný Anděl byl stále se mnou 
Vždy
Neopustil mě ani na chvíli
Vím to

Neviděl jsem ho
Nevěděl jsem o tom
Nevěděl jsem že je to můj přítel

Hráli jsme si na barvy
Na paní z Frýdku
Slyšel jsem ho mluvit zcela zřetelně

Byl jsem na něj hrubý 
Vykřikoval jsem nadávky 
Plival jsem na něho
Bil jsem ho a kopal jsem ho

Neodešel

"

Bylo tma
Ani stín se nehnul v koutě Zamčeno
Záclony staženy
Myslil jsem že jsem sám

Bvl tam v tom tichu
	, .

Sehnul mou hlavu
Podlomil kolena
Rozloupl pyšnou skořápku úst

Jednou vzal mou ruku 
A učil ji znamení kříže

Lidé říkají
Že stín je náš věrný druh
Ale tady ten chodí po mém boku i když slunce nesvítí.
Dokonce právě tehdy	,

Nechce nic pro sebe 
Chce všechno pro mne 
To jest chce pro mne Boha

Slyšel jsem ho plakat
Bylo to jako pláč dítěte 
Slyšel jsem ho smát
Bylo to jako smích pacholátka

Teď stojí za mnou 
A dívá se co píši

Chtél bych
Aby stál u mé hlavy 
Až přijde konec

6, MANŽELSTVÍ

To není lehké 
Je to těžké 
Je to kříž'

Dvě nesmrtelné duše ustavičně vedle sebe
 Pomysli
Dvě věci z tak nesmírně cenné látky
Že jejich jediným cílem je Bůh
Že jejich jedinou kupní hodnotou
Je krev Páně
Že jejich jediným domovem je věčnost

A dvě bytosti porušené
Dvě bytosti uvězněné
Uprostřed věcí jejichž míra je konečná
Jejichž míra je vždycky příliš malá
Pro toho kdo by měl obléknout Ježíše Krista 
Kdo přijímá Tělo a Krev našeho Pána

Není to lehké prát špinavé prádlo
Není to lehké bavit se o všedních věcech
Není to lehké bavit se o vznešených věcech
Není to lehké vidět druhého jíst spát potit se v noci 
A stárnoút a zrát k smrti

Není to lehké
A je to slavné
Je to tak správné
Ustanovil to sám Ježíš Kristus 
Je to cesta svatosti
Stejně snadná a stejně strmá

Jako každá jiná cesta svatosti

To jenom my
Šlapeme nohama po svátostech
\; 
Jako rezavé listí leží v lese pohozené'
Je podzim	'
Je podzim světa už po celá staletí

Chodíme jako slepí 
Duše mé duše
Copak je nezvedneme?

7. DĚTI

Nevíte koho máte ve svém domě 
Nevíte
Kdo je poslal
Nevíte
Jinak byste nebyli takoví

Jinak byste se chovali jako v kostele 
To jest byli byste přirození a prostí 
Cudní jako v ráji
Hráli byste si s nimi
Byli byste bez starosti jako ptáci 
Nebeští

.YezmiJeníčka a tiskni ho k srdci 
Je to jako bys tam tiskla 
Kosti svatých mučedníků

Léon Bloy to věděl

A poslouchej Mařenku 
Taková slova nikdy neuslyšíš
 Nikdy je nebudeš číst v knihách

Přijímejte je
Přijímáte samého Boha
Je tu - ve vašem domě
- Kdokoli přijme nejmenší z těchto
Maličkých Mne
,
	Přijímá -

Kristus to řekl

Jeto tak pravda doslova
Mysleli jste někdy na to? 
Rozuměli jste tomu tak?
Jsou Kristus neboť Kristus to řekl

Ó děti!

Nebudete stále dětmI
Má děťátka
Budete velcí jako my
To znamená menší menší před Bohem 
Velcí jen svou bídou jako.my

Vzpomeňte si pak na toho který psal 
Tato slova

Na věčnou paměť 
Nesmírné milosti Boží

Až jeho kosti budou v zemi!

- XXVIII.

Tu stojím já Arnošt Jenč
To je má tvář
Můj smutek stejný za všech vlád
Já který jsem se změnil

Přibylo hanby ubylo studu 
Přibylo let a ubylo krásy
Srdce pokulhává s krokem času 

To všechno neulehčí bezbřehému stesku

~
Však přijal jsem znamení
 Které není možno obejít 
A není možno zapřít

Byl jsem zapsán do knihy živých 
Nedám se škrtnout

Byl jsem pasován na rytíře

V té chvíli kdy mi byla vyražena zbraň 
Kdy jsem držel zlomené dřevce
Vím to

Nechci už jiné kopí 
Zde je mé srdce

Tělo je křehké
Neznám hodinu smrti 
Přibylo hanby ubylo studu

Přibylo tuku přibylo váhavosti

Na čele pošpiněném
Svítl to znamení zkřížené třtiny Zkřížených mečů
Znamení bezbrannosti

Mohu být prodán 
Mohu být zabit

S ním nezhynu

XXIX.

Někdy přijdeš domů a na stole 
Bělá se obálka
Kdo umřel?
Kdo se to vdává? Kdo se zrodil?

Jindy mezi tebe a obličej
Ten a ten vsune se
Den potom týden rok a jsou to 
Najednou léta

Pro přílišnou blízkost 
Nevíš spravedlivě: 
Žena děti

A sobě sám
Ó čtenáři
Jak jsi známý i cizí

Nikdy
To není (a nebylo) jinak
Však víš	.

Ztajené jizvy a Odkrytá rána

Vyprávěl jsem ti příběh
Na okraji papíru jsou stopy krve 
Dnes už je po všem
A přece

Na ostří nože pásmo běží dále

Jiné
krutější a nepochopitelnější Rovnováhy je teď třeba

To je věk moudrosti 
Je nutno bít se

Souboj s andělem 
Ten nikdo za mne Nepovede

A tak jsem chodil příteli

A mezi schůzkami a rozhovory
Mezi stoly skříněmi a stromy
Mezi čekáním a sklenicemi
Mezi touhou netrpělivostí a rámy pro obrazy

Slýchával jsem hudbu

Neuměl jsem ji opakovat Neuměl jsem ji vyslovit

Budeme obmyti jak Neviňátka

Budeme čistí
Můj příběh
Tvůj příběh ó bratře

Bude kýmsi vypravován
V jednom velikém předivu příběhů

Navečer
Kdy se rádo poslouchává 
Kdy už není třeba se loučit 
A říkat sbohem!