VĚRNOST

Kamenná stezka, jizva bílá
na drsnosrsté hrudi hor. Kleč, lány kleče. Zaťaté, němé, mimo čas -
protože pták tu nezazpívá.

A tak si myslím: Všechny ne cesty
se jednoho dne svinou zpátky v klubíčko počátku-konce, konce-počátku 
a nikdo na něm nepozná, že pod nohama pradávno kdysi, třeba dnes,
se celá moře vzdouvala a víno ozónu proudilo od nebeských břehů,
když jsme obcházeli kužel výšek.

Jen věkovitá nezestárlá kleč
- proto, že snad nikdy mladá nebyla? -
bude vzdorně klečet dál, klečet za mne, do skalní země vbitá,
a tak se klečíc bude vznášet prostorem
 i tehdy,
až ani této země nebude.

VEČERNÍ SLAVNOST

Zahradou bloudím, větrem váben. Za každým květem jedna žena, 
za každou ženou jedna tvář.

Jak já tě, drahá, poznám? Jednou, až očí nebude a místo rukou
jen touha uťatá, obejmout vše!

Teď ještě mohu slyšet na dotek tvé srdce tlouci, mohu najít klíč
k zahradám, ke všem, v očích, do nichž hledím. A hledat, zapomínat, nacházet...

Jak já tě, drahá, najdu, jednou, až ze všech údů, lodyh, okvětí,
až ze všech měst do písku pohřbených vydechne strašné víckrát-víckrát-ne!

Teď ještě smím. Květ mezi květy voní 
a já tu vůni rozeznám jak hlas,
bez něhož srdce zůstalo by němé. 
Teď ještě smím. Pojď blíž, pojď blíž, blíž o vše, co už navždy minulo.

SKŘIVANÍ VĚŽ

Žijeme v zemi nízkých trav, kde ani 
ty nejvyšší neskryjí Minotaura - smrt, když kluše rozdupat, co nesel.
Ale i zimomřivé osení
ukryje skřivana, když od kořínků staví svou nebetyčnou věž.

Věž kolmé písně, na niž od hor k horám zavěsí celou zem i s kolébkami
a trsy měst a vězeňskými dvory
na nitce stříbrné, již nepřetrhne
ani tíha miliónů hrobů. Sám je hrob
všech žalů dozrálých až k hymnickému Ave. Hrob-kolébka jak zrno tlející.

A na vrcholu věže, ostřelované ohnivým deštěm, kamením a blátem, jak hvězda ztracená či neobjevená hřaduje vratké, drobné, zranitelné nic, 
ta hrudka brázd
se srdcem tlukoucím.

POUTNÍK V POLÍCH

Bohuslavu Reynkovi

Zatímco čas prochází námi
- a co jsme víc než jeho vřídelní kámen
a náplavy písku, jenž haraší přílivem, odlivem světla -, on prochází časem, dívaje se vpřed, skrze nás,
a stále blíže k jeho počátku.

Stačí jen vztáhnout ruku ze supícího rychlíku,
a zavadíš o něj, až v srdci zatrne,
jak o proudící světlo. Tři si pak dlaň až do krvava
o zoraný hřbet země nebo o pleť žen,
stigma té vůně už nevypálíš, nevysaješ, nezahladíš ničím.

Od obzoru k obzoru jen nízce chundelatá zem
a jen ta bílá boží muka, jež zapomněla odejít;
a přitom putují stále věrně vstříc všem rychlovlakům. 
A bílá koza, ještě betlémská,
co se tu pase, aniž vím, jak se tu vzala.

A ten poutník.
Jako lampa, jejíž knot je slunce.

VEČERNÍ MODULACE

Chtěl jsem sto klasů na jednom stéble 
a chtěl jsem, písek aby kvet,
chtěl přelít moře do jedné škeble, 
chtěl jsem... Co jsem chtěl naposled?

Vracím se domů s otepí slámy 
a písek v ústech vrže mi. 
Racek se chechtá nad vodami 
a brzo i ten už oněmí.

Než zmlkne navždy, než se jak střechýl zavěsí pod mrak nad řeku,
  - zpátky chci vdechnout všechny vzdechy
	hříšného nevděku!