Для складання описової характеристики звукової будови мови насамперед звертають увагу на 
1) акустичні особливості кожного звука та 
2) його артикуляцію.
	Акуст. + артик. особливості тісно пов’язані між собою‚ тому що якість звука залежить від форми резонатора та діяльності мовних органів.

	Активні мовні органи (рухомі): губи‚ язик‚ язичок‚ голосові зв’язки‚ задня частина глотки‚ м’яке піднебіння, нижня щелепа;
	пасивні (нерухомі): зуби‚ ясна‚ тверде піднебіння.

	Резонатори: ротова порожнина‚ носова порожнина‚ порожнина горла і незначною мірою гортань.
	Якість звука (його сила‚ тембр‚ тощо) залежать від об’єма резонатора‚ в якому звук твориться.
	Головні компоненти звуків: голос і шум; за участю самого голосу - голосні‚ 
за участю голосу + шуму або лише шуму - приголосні.

	Поділ на голосні + приголосні базується на кількох протиставленнях:
1) голосні утвор-ся в гортані в результаті дрижання голосових зв’язок‚ ротова порожнина досить широко відкрита‚ струмінь повітря не зустрічає додаткових перепон‚ а тому відносно слабкий;
приголосні утв-ся в ротовій порожнині (деякі - за участю+ носової)‚ струмінь повітря долає перепони‚ тому він сильніший‚ ніж при творенні голосних;

2) за функціонуванням у мовленні - голосні в УМ виступають складотворчими‚ на них може падати наголос; 
приголосні - в УМ нескладотворчі і ненаголошені (!!! сонорні були колись складотворчими‚ але в суч. східнослов. мовах перейшли у розряд приголосних‚ хоч і зберігають свою звучність (пор. у рос. м. ‚ де за певних умов вони зберігають свою здатність творити склади: до-бр‚ во-пль; пор. чес. ‚ словац.  prst, krk, trh, skrz).

Артикуляція звука при ізольованій вимові складається з трьох фаз:  
екскурсії‚ витримки та рекурсії.