[237]

POKUS O SLOHOVÝ ROZBOR BABiČKY BOŽENY NĚMCOVÉ

Všichni, kdo psali o spisovatelském umění B. Němcové, se zmiňují se zvláštní chválou o živosti dojmu, kterým působí její knihy. Slova, kterými svou chválu oděli, jsou ovšem různá, ale myšlenka, kterou se snažili vyjádřiti, je v podstatě táž. Tak např. J. Vlček praví o osobách Němcové, že "jsou to olejové obrazy, vystupující ze svých rámců a ožívající před našima očima", neboť spisovatelka dodává jim života "plastickou charakteristikou". A. Novák pojednávaje o Babičce jednak cituje Vávrův výrok o "přirozené konkrétnosti" slovního výrazu Němcové, jednak praví sám, že v Babičce jako u starých intimistů mají zátiší a dekorace "svou náladu a svůj život", mluví o "barvitém pásmu poutavých detailů" a resumuje konečně: "V národopisných a zeměpisných líčeních naučila se [Němcová] koloristickému umění, jež v plenéru vystihuje přírodu i lidový dav; v předcházejících svých novelách propracovala se k plastické a ostré charakteristice rázovitých figur, fyziognomií, řečí i gestem; vzácná její schopnost pozorovací, pro niž nic nebylo příliš nepatrné a bezvýznamné, projevila se v podrobné a syté kresbě nábytku i kroje, interiérů i nářadí v Babičce."
Konkrétnost, plastičnost, barvitost, plenér, koloristické umění, olejomalba - co jiného znamenají tato slova, z největší části termíny malířské a sochařské, než zvláštní naléhavost a živost dojmu, jímž působí vyprávění Němcové? Je zvláštní, ba na první pohled i podivné, že právě této chvály se jí dostalo. Zdá se totiž, že plastičnosti a malebnosti nelze v literatuře dosáhnouti jinak než
	"'--	--	-	-	-	-	_. - 

slovem nově ukutým nebo aspoň nezvyklým, sugestivní a leskle novou metaforou. Vzpomeňme jen plastického výrazu Nerudoyých básní nebo malebného slova Mrštíkova z Pohádky máje. slovní výraz Němcové však nemá metafor ani nově ukutých slov; je diskrétně ztlumený, mnohem spíše melodicky vyrovnaný než neklidně vyšlehující barvami a pohyby.
Pokud se barev týká, jak málo barevná jsou líčení němcové na takových místech, kde bylo hojně příležitostí rozvinout nádheru všech barev vidma.ještě nejspíš mihne se barva při líčení lidových krojů, např. na místě, kde se vypráví o nedělní cestě Vernovských do kostela (s.33), nebo na jiném, kde se vyličuje oděv babiččin při návštěvě na zámku (s. 92). I obraz průvodu o Božím těle prosvítá na několika místech, ač velmi diskrétně a nenápadně, barvami, zejména když se objeví mezi městskými obleky selské kroje (s. 132). Zato líčení přírody bývají téměř bezbarvá; tak např. líčení západu slunce:
Tu vystupují na světlé půdě tmavé hory v ohromných rysech, podivných forem, tu dlouhé hřbety lesů, tu malé vrchy, na nich hrady a kostelíčky; tu na rovině zdvihají se štíhlé sloupy a oblouky bran, jako řecké stavby, západu pak rudá zář lemována je zlatými hieroglyfami a arabeskami. A ty hory, lesy i hrady se rozcházejí a podivnější ještě formy se na jich místě tvoří. (s. 178)

Kromě obratů "západu rudá zář", "zlaté hieroglyfy a arabesky" není v celém líčení zmínky o barevné symfonii západního nebesklonu; leda ještě výraz "na světlé půdě tmavé hory" zamihne se zdáním barevnosti.
Rovněž nápadný je nedostatek barev v líčení východu slunečního:
Růžové červánky rozcházely se po obloze, ze záhor vystupovaly zlaté paprsky výše a výše, pozlacujíce vrcholky stromů, až pomalu slunce v celé své velebnosti se ukázalo a světlo svoje po celé stráni rozlilo. Protější stráň byla ještě v polosvětle, za splavem padala mlha níže a níže, a nad jejími vlnami bylo vidět na vrchu klečet ženské pilařovic. (s. 201)

Růžové červánky, zlaté paprsky, pozlacené vrcholky stromů, to je vše, co Němcová barevně vy těžila z východu slunce. Co barevné

ho chvění míhá se ve verších třetího zpěvu Máje, kde Mácha vylíčil týž přírodní zjev! Nebudeme jich pro délku citovat, jen dvou veršů vzpomeneme, těch, které líčí vrcholný okamžik mystéria:
Ledvaže však nad modré temno hor Brunatné slunce rudl zasvitnulo [..]

Anebo: zamlžená krajina (ovšem večerní) u R. Svobodové v Černých myslivcích (s. 369)
Bylo to po velkých deštích, teplá země dýchala bílé páry, páry vytvořily modré mlhy, lehounce ultramarínové, které lichotily se milostně kolem korun stromových, naplnily údolí, ostínily modravé lesy, nanesly se nestejně, obláčkově v popředí obrazu a utvořily jemnou harmonii modravé zelenl.

Srovnáme-li líčení B. Němcové s těmito doklady, shledáme, že jsou velmi málo barevná: jakoby šedé kresby na bílé ploše papíru se slabým nádechem barvy tu a tam.
Avšak ani jinak nejsou slova němcové evokující: nevyvolávají sama o sobě, svou výrazností, živých představ, zejména tvarových a pohybových. Jen výjimečně problesknou taková slova v Babičce:
Nejvýše k povrchu vyplavaly stříbrolesklé bělice a honily se po drobtech, mezi nimi jezdili střelhbitě okouni s nataženým hřbetem, opodál se prosmykla sem a tam štíhlá parma s dlouhými vousy; také břichaté kapry a pleskoh/avé mníky vidět bylo. (s. 96)

Tato věta živým prošlehováním představ pohybových a tvarových připomíná Nerudu. Není však v Babičce mnoho míst podobných tomuto, jehož slova jsou tak evokující. Obyčejně jsou i scény živého pohybu a ruchu provedeny slovy zcela běžnými a nenápadnými:
Asi za hodinu, když [babička] vstala, bylo slyšet odměřené klapání pantoflíčků, vrzly jedny, druhé dvéře, babička se objevila na zápraží. V tom samém okamžení zakejhaly husy v chlívku, svině zachrochtaly, kráva bučela, kury křídlama zatřepetaly, kočky odkudsi přiběhše otíraly se jí okolo nohou. Psi vyskočili z bud, protáhli se a jedním sko
	kem byli u babičky. (s. 13)
V celém tomto úryvku není jediného slova, které by chtělo přímo vzbudit živou a jedinečnou představu zvuku nebo pohybu. A tak je tomu u Němcové všude: stejně jako neoslňuje čtenáře

míhavým vějířem barev, svetel a stínu,  neudivuje jej ani nápadnými představami jednotlivých zvuků, tvarů a pohybů.
Nastává nyní otázka: mýlili se tedy literární historikové, kteří zdůrazňují malebnou a plastickou výraznost slohu Němcové? Kterákoli z předchozích ukázek z Babičky dosvědčuje zřetelně dojmem, který v nás vyvolává, že se nemýlili. Není sice v těchto úryvcích barev, ale přesto dýše barevnost z líčení Němcové: tak např. při líčení východu  slunce neřekla spisovatelka ani slova o barvě mlhy, a přece vyciťujeme, že byla neprůhledně bílá a tekla údolími mléčným proudem. Rovněž tak je tomu se zvuky i pohyby v líčení ranního ruchu na dvoře Starého bělidla: slyšíme i vidíme bouřlivý ruch při příchodu babiččině, třebaže Němcová jedinou metaforou, jediným neobvyklým slovem nepovzbudila naši obraznost.
Ba děje se dokonce i více: při četbě Babičky nevidíme scény před sebou jen jako obrazy nebo skulptury, nýbrž jsme v nich. Obklopují a zalévají nás ze všech stran a útočí současně na všechny naše smysly. Vnímáme nejen to, co nám spisovatelka naznačuje slovem, nýbrž děj úplný, v celé jeho šíři. Nejlépe dal by se naznačit tento dojem slovem:dějové ovzduší. A tak docházíme nyní k jasné formulaci základní otázky, kterou je třeba rozřešiti, máme -Ii porozuměti slohu Babičky. Bude nutno zkoumat, jakými prostředky tento sloh nebarevný, nenápadný, bez metafor, bez evokujících slov dosahuje působení tak naléhavého a konkrétního.
Odpověď na tuto otázku budiž nám dovoleno anticipovat: tajemství slohu Němcové vidíme množství a mnohotvárnosti detailů, na které spisovatelka děj rozkládá. 1.sebenepatrnější úkon, pohyb dovede rozložit Němcová v několik částí:
Z vozu slézá žena v bílé plachetce, v selském obleku. Děti zůstaly stát, všecky tři vedle sebe, ani z babičky oka nespustily! Tatínek jí tiskl ruku, maminka ji plačíc objímala, ona pak je plačíc též líbala na obě líce, Bětka přistrčila jí malého kojence, boubelatou Adélku, a babička se na ni smála, jmenovala ji malé robátko a udělala jí
	křížek. (s. 3-4)
V kolik detailů je rozdělen děj několika málo minut! Nejpozoruhodnější však je, že jedna z jeho částí, beztak již drobných, je rozložena ještě dále. Je to vítání s malou Adélkou: "babička se na ni smála, jmenovala ji malé robátko a udělala jí křížek" To, co se událo v záblesku jediného okamžiku, současně, vypočítává Němco

vá postupně. Současnost, rozložená v posloupnost, toť vrchol dějové mikrotomie! Není jediného zákmitu děje, který by touto metodou nemohl býti zachycen.Výsledek pak je ten, že nakupené detaily vytvářejí drobnými nárázy zcela nenápadně v představivosti čtenářově děj v celé jeho mnohorozměrnosti a mnohotvárné měnivosti. Jednotlivé detaily samy o sobě pozornosti uniknou a zbývá homogenní ovzduší, které zalije čtenáře ze všech stran, sugerujíc mu i věci, které přímo řečeny nebyly.
Touto metodou postupuje Němcová napořád; doklady bylo by lze nabírat v její knize opravdu plnou hrstí. Sebeprostší děj rozloží prizmatem svého tvůrčího jasnozření:
Když bylo vše v pořádku, klekla [babička] před krucifix, pomodlila se, pokropila sebe i Barunku ještě jednou svěcenou vodou, klokočový růženec položila si pod hlavu a s Pánembohem usnula. (s. 20)

Podobně jako rozkládá děje jednoduché, dovede Němcová touž metodou, hromaděním, shrnout v jediný celek - téměř v jediný děj - děje časově odlehlé:
Barunka sbírala po stráni babičce červené kaliny a trnky, které potřebovala za lék, nebo trhala šípky pro domácí potřebu, aneb klátila jeřáby, z nichž dělala Adélce korále na ruce i hrdlo. (s. 172)

To, co Němcová v této větě líčí, dálo se postupně na mnohých podzimních procházkách; v citovaném úryvku však splývají tyto děje takřka v děj jediný. Je jasné, že i v tomto případě
Dosahuje spisovatelka téhož výsledku jako při rozkládání dějůdějů zdánlivě jednoduchých v části:: i tady získává děj šíři, vytváří se dějové ovzduší . Jak chudé by bylo, kdyby Němcová suše referovala: Barunka toho dne sbírala červené kaliny!
Pomocí detailů dovede Němcová oživit i obraty docela formální, bylo by dokonce lze říci - abstraktní. Pozorujme jen, jak drobný detail změní prostou formuli "pravila, řekla":
,,[..] znám tě, že bys neprosila za nehodné," řekla kněžna, hladíc bohaté {)lasy milené schovanky a dívajíc se při tom přívět)ě na babičku. (s. 278n.) Kněžna po chvilkovém mlčení vstala, položila ruku na babiččino rameno a pravila svým příjemným hlasem: [..] (s. 279)
"Milá kněžno," pravila komtesa, berouc knihu pod paži, "babička svolila, abych ji malovala [..]." (s. 280)

Metoda hromadění detailů, kterou jsme právě u Němcové konstatovali, má, jak zřejmo, , veliké přednosti, ale je také velmi

I

"\
nebezpečná. Předpokládejme, že autordodá každému z těchto detailů takové závažnosti, aby plně upoutal čtenářovu pozornost svou individuálností – a je veta po jednotném ovzduší dějovém.; zbudou disiecta membra, mrtvé a piplavě únavné podrobnosti. Toto nebezpečí však Němcové nehrozilo, jednak proto, že její slovní výraz je ztlumený, nenápadný, jednak a zejména proto, že detaily plynou za sebou rychle: a připojují se k sobě těsně, nenarážejíce na sebe, nýbrž splývajíce v jediný výsledný dojem.
Nastává nyní otázka, jakým způsobem je dosaženo této rychlé splývavé plynulosti a nenápadnosti, jinými slovy, jaké jsou příčiny jednotnosti dojmu, kterým působí mnohotvárné detaily. První y nich je psychologická: není mezi nimi náhlých skoků, mezer, nýbrž jdou těsně za sebou, sledujíce všechny záhyby děje:
'. jednotnosti 
Vtom viděla jít komtesu po stráni dolů okolo pecí na lávku.
Jindy zase jdou detaily za sebou tak, jak je vyvolává nenucenésdružování představ. Najdeme v Babičce několikrát věty velmi  charakteristické po této stránce; docela názorně lze v nich pozorovat, jak asociace dodala detail, ležící stran
ležící stranou od hlavního dějového proudu:

Pan myslivec, když chtěl z protějšího lesa přímo na Staré bělidlo, nemohl již přes řeku, led pukal a pomalu se kus po kusu poroučel, jak pan otec říkal, když ráno k stavidlu dohlížet chodil a na záspí Proškovic chvilku u babičky postál. (s. 198)
Cítíme přímo na tomto místě nezcela stmelenou spáru mezi představou odcházejícího ledu a představou pana otce u stavidla; prostředníkem tady bylo pouhé slovo "poroučí se", jehož pan otec o jdoucím ledu užíval. Je však poněkud cítit i další asociační připojení: od stavidla jsme náhle přeneseni k Proškovům na záspí.
Jsou ovšem řídké případy, kdy lze vycítit přechod mezi plynoucími představami. Obyčejně je stmelení tak dokonalé, že nepozorujeme přechodu vůbec. Příkladem budiž rozkošná scéna,

líčící, jak se děti s babičkou dívají na návrat stáda z pastvy. Je celá naladěna na zvuk zvonků: z představy zvonění vychází a k ní se dvojím, zcela plynulým prohybem vrací.
[..] neboť se ozývalo sevánění stáda, jež kravař z louky domů hnal, a děti měly radost z těch krásných krav, zvláště z těch, co šly vpředu stáda a na červených kožených obojkách mosazné zvonce nesly, které měly každý jiný hlas. Však to bylo na nich vidět, že tomu vyznamenání rozumějí; pyšně hlavami pohazovaly ze strany na stranu a rozhoupa
	né zvonky si mile přizvukovaly. (s. 178)
Základní představa, zvuk zvonků, udržuje v pevném svazku dvojí
vlnu detailů.
!
Je tedy první příčina nenápadnosti jednotlivých detailů a jejich '
I
'

splývání těsná souvislost psychologická. Avšak i slohová stránka,
přesněji řečeno větná konstrukce, přispívá k utvoření jednotného. výsledného dojmu. Neboť všeobecný ráz větných vazeb v Babičce I shoduje se s myšlenkovým a představovým postupem, který jsme f právě charakterizovali. Postupnému přiřazování drobných detai
\
lů, jejich spěšnému uplývání a dokonalému splývání odpovídá častá souřadnost vět, položených vedle sebe mnohdy téměř beze spojek:
Na vůz naložilo se mande1ů trochu, koně samý fábor se připřáhli, jeden z hochů sedl na koně, vrch na mande1e sedla pak Krisda a několik děvčat, ostatní mládež seřadila se pár a pár okolo vozu, staří za nimi. Ženci nesli srpy i kosy, ženské srpy a hrábě. Každá za šněrovačkou kytici z klasů, z chrpy a jiných polních kvítků, chlapci okytili si klobouky a čepice. Pacholek práskl bičem, pohnul koně, ženci pustili se do zpěvu a zpívajíce ubírali se k zámku. Před zámkem zůstal vůz stát, děvčata slezly, Krisda vzala na červeném šatu položený věnec z klasů, chasa seřadila se za ní a zpívajíce vešli do předsíně, kamž kněžna zároveň s nimi vstoupila. (s. 295)
V celém tomto úryvku je jediná podřízená věta. Jiný doklad:
Paní myslivcová všecka sama ustrojila, přichystala, kolikrát za den v domečku byla, jí už to zevšednělo; ale babička přistoupíc k rakvi, udělala kříž nad umrlou, klekla vedle na zem a modlila se. (s. 291)
Takových souvětí bez podřízených vět, jaká jsou v našich obou
citátech, našlo by se v Babičce velmi mnoho. Konstatujíce to, netvrdíme ovšem, že by se Němcová vedlejším větám (zejména vztažným) vyhýbala.

 Konstatujeme toliko tendenci slohu Němcové k souřadnosti. Stává se ostatně leckdy, že i když podřízené věty v souvětí jsou, jsou zase souřadny navzájem:
A čtě jedni druhým domlouvali, ač i hospodský i Kristla nestačili nalívat, ba i Míla nalívat pomáhal, ačtě i chasa zpívala rozličné vojenské i veselé písně, aby si srdce dodali, přece to všechno nic platno nebylo. (s. 259)

Někdy místo souřadnosti celých vět je souřadnost pouhých , větných členů; stává se to v podrobných výčtech, v nichž si Němcová libuje:
Na dubovém stole octnul se bílý ubrousek, majolikové talíře, nože se střenkami ze srnčích parohů, octly se tam jahody, vaječníky, smetana, chléb, med, máslo i pivo. (s. 60)

Když jednoho dne vozík u chaloupky se zastavil, naložil naň kočí Václav babiččinu malovanou truhlu, kolovrat, bez něhož být nemohla, košík, v němž byly čtyry chocholatá kuřátka, pytlík s dvěma čtverobarevnými koťaty, a pak babičku, která pro pláč ani neviděla před sebe. (s. 3)
S touto tendencí k souřadnosti pojí se u Němcové, jak jsme již poznamenali, sklon k asyndetickému připojování. Bývá časem velmi nápadný:

Babička si toho všimla, nechala řeči s dcerou, sáhla do kapsáře, řkouc: [..J (s. 4)
Kudrna přišel, vypravoval, jaká spousta dál dole. (s. 212)
Vesele vzala mladá žena pana otce za ruku, Kudrnovi řekla, aby zahrál tu první zvolna. (s. 195)
Odpoledne šla babička s dětmi do městečka k božímu hrobu, stavily
	se pro panímámu a Mančinku. (s. 203)	)
Komtesa neodpověděla, ruměncem polila se jí tvář, povstala.
(s. 277)
Ve všech těchto případech, vidíme-li je takto mimo kontext, cítíme skoro nutnost doplnit spojku "a".
Bývá však často spojení asyndetické i tam, kde jde o jiný, složitější poměr než pouhé slučování:

"Také podala dětem vždy po hnětance, babičce nikoli, ona věděla, že stařenka od snídaně na Zelený čtvrtek až do večera po Vzkříšení do úst nevezme. S) (s. 203)

Na babiččino zavolání vrátili se [psi] k ní, ohlídli se několikrát, jestli
je přece některý [z hochů] nezavolá. (s. 218)
Paní Prošková nemohla viděti umrlce, zůstala doma. I) (s. 290)
Kristla byla na panském, nešel nikdo s dětmi a s babičkou než Mančinka.S) (s. 290)
Záliba ve větách hlavních a v jejich asyndetickém spojování odpovídá, jak jsme již poznamenali, onomu rozdělování děje v drobné, spěchající detaily, které je pro Němcovou charakteristické. Napomáhá tedy větná konstrukce, běžná v Babičce, splývání detailů jednotné dějové ovzduší, nekladouc logických přehrad nadřazenosti a podřazenosti mezi jednotlivé představy a urychlujíc asyndetickým připojením jejich plynutí. Avšak i zvuková stránka vět podrobuje toto plynutí a splývání :  při hlasitém čtení plynou za sebou věty Němcové většinou v melodických vlnách stejné tónové výše. Souvětí v Babičce jsou tedy pravým opakem souvětí stavěných architektonicky, vrcholících v jednom (popřípadě i více) hlavních přízvucích, jimž jsou ostatní podřízeny; taková jsou například zpravidla souvětí Palackého:

Popatříce na obraz její na mapě, uhlídáme podobu nepravidelného čtverohranu, jehožto hrany právě k severu a jihu, k východu i západu
	čelí.(Dějiny národu českého. Kniha prvá. Úvod)
Ačkoli toto souvětí není příliš složité, přece pozorujeme při hlasité četbě, jak ostře vrcholí melodicky přízvukem slova "čtverohranu", k němuž jako stupeň vede o něco nižší předcházející vrchol "mapě" a od něhož sestupuje hlas po vrcholech "jihu" a "čelí". U Němcové však pozorujeme snahu zmírnit tyto tónové rozdíly, urovnat větu melodicky; Němcová se totiž snaží zabránit, aby některé přízvuky ve větě vyzněly příliš ostře, takže by porušily její měkkou melodickou vlnivost.
Proto leckdy odtrhuje vedlejší větu od slova, ke kterému se
,
vztahuje, a zmírňuje tak ostrý melodický skok, který by nastal při rozestavení normálním:
Ku konci listu stála vroucí prosba, aby babička k nim se odebrala navždy a živobytí svoje u dcery a vnoučat strávila, kteří se již na ni těší. (s. 2)

Přehodíme-li slovo "strávila" před slova "U dcery a vnoučat", poznáme ihned, jak se zostří tónový skok mezi větou řídící a podřízenou. Rovněž tak i v jiných případech:
Baba kořenářka přicházívala každý podzim v určitou dobu a to byla na Starém bělidle hospodou, kdež ji vším dobrým častovali přes den i noc.9) (s. 16)
Komtesa podržela si babiččinu podobiznu, a podobizny vnoučat jí odevzdala, z nichž měli rodiče velkou radost [...].10) (s. 293) Ostatně mělo ti moje slovo dostačit, že ho záhy uvidíš.l1) (s. 296)

Jindy zase je zcela týmž způsobem odtržen přístavek od slova, k němuž náleží:

Dioklecián měl také korunu a měl plášť přes ramena viset, máminu květovanou nedělní zástěru [...]12) (s. 196)

(
Velmi často dosahuje Němcová měkkého melodického vyznačení věty tím způsobem, že neumístí na konec slovo nejdůrazněji přízvučné, nýbrž položí za ně slovo jiné, přízvukem slabší a ovšem i tónem nižší. Činí to často jak před čárkou, tak i před tečkou. Nesmírně časté jsou případy, kdy klade za tímto účelem
	na konec věty sloveso:
Nevím, jak se mi tam líbit bude, a jestli přece zde neumru mezi vámi. (s. 3)
Tomu všemu babička i děti učila. (s. 9)
Ráda ale sedla, když chovala malou Adlinku, ke klavíru, neboť dítě, když rozplakané bylo, umlklo, když mu babička začala zpolehounka na klapky břinkat.13) (s. 10)
Takových případů je, jak řečeno, nesčetně. Bylo by však možno popírat jejich průkaznost a pokládat je za pouhý projev dobového úzu, který si liboval v kladení slovesa na konec věty. Toto domnění však vyvracejí případy jiné, rovněž velmi četné, kde nejde o přemístění slovesa na konec věty, nýbrž slova jiného; např:

Srdce ji táhlo k dceři a vnoučatům, jichž neznala ještě, dávný zvyk

poutal ji k malé chaloupce [...] (s. 2)
Člověk by myslil, nic jinak, než že je v tom ptáče zavřené; jako hlásky to zní. (s. 10)
Na zdi viselo několik obrázků svatých, nad babiččiným ložem krucifix [...] (s. 10)
Já jsem jí to tedy napsala a dostala jsem od ní dvě homollry za to. (s. 222)
Včera pozorovala jsem milostslečnu, byla bych plakala nad ní. (s. 285)
Byl to již jeho zvyk, hulákat, aby nezapomněli lidé, že jim má co poroučet [...] (s. 281)
Na vůz naložilo se mandelů trochu, koně samý fábor se připřáhlil) [...] (s. 295)
A tak i zvuková stránka vět Boženy Němcové podporuje svým
plynulým melodickým vlněním nenápadné míhání drobných detailů a jejich splývání v jediný výsledný dojem.
Působí tedy ve slohu B. Němcová týmž směrem jako myšlenkový a představový postup i konstrukce větná a vnější, zvuková stránka vět; spolupráce těchto tří složek vytváří jednotné ovzduší, v němž není nápadných jednotlivostí, ovzduší velmi sugestivní, jehož vlivem vnímáme a vyciťujeme i věci, které přímo řečeny nebyly. Je přirozené, že tato metoda splývavých detailů osvědčuje se nejskvěleji tam, kde jde o to naznačit plynutí, uplývání, rozvíjení, uvadání, zkrátka děje nikoli etapové, nýbrž nepřetržité. Proto tak krásně dovedla Němcová líčit plynutí vody:

Dívaly se, jak vlny po splavu prudce dolů stékají, vzhůru se vyhoupnuvše v miliony kapek roz třískány nazpět padají, ještě jednou v pěnivém kotli se převalí a teprv spojené v proudu jednom tiše dále plynou.16) (s. 96)
Jindy zase splývavé pohyby mraků:
od rána již vystupovaly na obloze mráčky, zpočátku maličké jen, šedé, bělavé, sem tam roztroušené, čím dále na den, tím více jich přibývalo, hromadily se, výše postupovaly, srážely se, tvoříce dlouhé

šmáhy, barva jejich byla tmavší a tmavší - a k polední hodině byla celá obloha na západě potáhnuta černým těžkým mrakem, který se k slunci táhl. (s. 280)
Jindy vystihuje Němcová rozlehlost krajiny, která se postupně rozvíjí před okem divákovým:

Babička ale dívala se ráda přes protější žlickou stráň, přes vesnice, obory, háje, rybníky a lesy, k Novému Městu, k Opočnu až k Dobrušce, kde bydlel její syn, a za Dobrušku, mezi hory, kde byla malávesnička a v ní tolik jí milých duší. (s. 173)
Zcela stejně plynulé je i líčení, jak proskakovaly po krajině ohně
	o večeru filipojakubském:
Tu najednou vyšlehl plamen na žlickém kopci, v okamžení nato na žernovském vrchu a po stráních začaly se míhat a skákat plameny větší, menší. A dále na vrchách náchodských, novoměstských vzplanuly ohně, tancovala světla. (s. 214)

Konečně je nutno zmínit se ještě o jedné věci, jejíž kráse obdivoval se již v. Tille, pojednávaje o pohádce O dvanácti mčsíčkách.) Jsou to líčení postupného rozvíjení a uvadání přírody v jednotlivých ročních obdobích. I v Babičce jsou taková líčení, kde postupným plynutím drobných detailů vzbuzuje se v čtenáři dojem, jako by se tiché drama ročních proměn rozvíjelo ve chvíli před jeho zrakem:
í
I v okolí bělidla začínalo být smutno a ticho. Les byl světlejší; když přicházela Viktorka z vrchu dolů, bylo ji zdaleka vidět. Stráň žloutla, vítr a vlny odnášely chumáče suchého listí bůhvíkam, ozdoba sadu uschována byla v komoře. V zahrádce kvetly jen astra, měsíčky a umrlčí kvítka, na louce za splavem růžověly se naháčky a v noci prováděly tam světélka svoje rejdy. (s. 1 (2)
Ještě skvělejší je vylíčení rozvíjejícího se jara (s. 206), jehož však pro rozsáhlost nebudeme citovati.
Jsme nyní u konce se slohovým rozborem Babičky; ukázalo se, že hlavní tajemství slohového umění B. Němcové spočívá v prostém a plynulém seřazování drobných detailů, které dovedla bystrostí svého tvůrčího vnímání vy těžit z proudu skutečnosti tak úplně i seřadit tak harmonicky, že jimi vzbuzuje iluzi samé pod

staty všeho dění: nekonečného proudění, stálého příchodu i od- t chodu, vznikání a zanikání, objevování se a mizení. Budiž nám i nyní dovoleno odvážit se závěru širšího, snad i příliš širokého na prostý slohový rozbor.
Domníváme se totiž, že od této tvůrčí metody vede přímá cesta k samým kořenům bytosti Němcové, k vyrovnané harmoničnosti její povahy i k jejímu optimismu. Spisovatelka, která cítila dění jako nekonečný souvislý proud tichým, stejnoměrným tokem plynoucí, nemohla se hrozit zla ani smrti. Neboť ani zlo, ani smrt nejsou věčné. Po nich přichází nový život a nová radost. Je tomu nakonec tak, jak řekla babička:
Dokud je strom zdráv, dává užitek, když pak uschne, porazí ho, dají na oheň, boží oheň ho stráví, popelem zmrví se zem, na níž vyrůstají zase jiné stromky. (s. 215)
A jindy zase:

Neštěstím a bolestí očisťuje se člověk ode všech šlaků jako zlato ohněm. Bez bolesti není radosti. (s. 252)

(1925)