Regulační plán na obsahové věty při překladu do latiny
O jaký typ vedlejší věty se jedná v češtině?
(Pozor na rozdíl: „říkám, že“; „říkám, aby“; „dělám to proto, aby“)
1.	Česká věta obsahová oznamovací (většinou věta předmětná nebo podmětná, věta vedlejší informuje, nevyjadřuje žádost. Často spojka „že“, někdy, např. po neosobních výrazech, může být i „aby“!)
Jaký je predikát v hlavní české větě a jaký predikát použiji pro překlad do latiny?
•	mluvení, vyjadřování → ak. + inf.; nom. + inf.
•	myšlení, vědění → ak. + inf.; nom. + inf.
•	cítění, vnímání → ak. + inf.; nom. + inf.; u smyslového vnímání a facere ve významu „líčit“ i ak. + ptc. préz.
•	vyjádření citů (affectuum) → ak. + inf.; věta s quod + ind. nebo konj. podle sousl.
•	některý z „vyjmenovaných“ predikátů se zvláštním režimem:
o	výrazy typu fit, accidit, efficitur, sequitur, mos est → věta s ut / ut non + konj. préz. / impf.; u některých je možný i ak. + inf.
o	výrazy typu accidit, facere s hodnotícím výrazem → věta s quod + ind.
o	výrazy typu non dubito, quis dubitat, dubitari non posse, non nego → věta s quin + konj. podle souslednosti časů (vč. následnosti)
2.	Česká věta obsahová žádací (většinou věta předmětná nebo podmětná, věta vedlejší ovlivňuje k (ne)uskutečnění nějakého děje, často spojka „aby“, někdy může být v češtině prostý infinitiv)
Jaký predikát použiji v latinské hlavní větě?
•	modální sloveso, modální výraz
o	velle, nolle, malle, cupere → inf. u stejného podmětu; ak. + inf. u různých podmětů; věta konjunktivní (préz., impf.) bez ut
o	necesse est, oportet → prostý inf.; ak. + inf.; věta konjunktivní (préz., impf.) bez ut
•	jiné sloveso vyjadřující vůli, snahu, záměr, přání atd.
	Jaký predikát použiji v latinské hlavní větě?
o	většina případů (petere, rogare, imperare apod.) → ut / ne + konj. préz. / impf.
o	několik predikátů (cogere, sinere, pati, prohibere) → ak. + inf., méně často  věta s ut / ne
o	slovesa iubeo, veto → ak. + inf., nom. + inf. (pozor na inf. akt. a pas.!!)
•	predikát vyjadřující obavu → tzv. věta obavná s ne / ne non + konj. préz nebo impf., o obavě do minulosti i konj. pf. nebo plpf.
•	predikáty typu impedire, recusare, deterrere → tzv. věta zabraňovací, spojky quominus, ne + konj. préz. / impf. (v ČJ bývá kladná věta nebo infinitiv!)
•	negovaný predikát implicitně záporné snahy (non impedio), výrazy typu nihil abest, facere non possum, fieri non potest → quin + konj. préz. / impf., po negovaných slovesech zabraňování i quominus
3.	Česká věta obsahová tázací (pozor, uvozujícím výrazem je i tzv. reference o neznalosti, např. „nevím“)
Jedná se o otázku zjišťovací (odpověď ano – ne), doplňovací (nelze odpověď ano – ne) nebo rozlučovací (buď – nebo)?
•	zjišťovací → -ne / num + konj. podle souslednosti včetně následnosti (vzácně nonne po quaero při předpokládané kladné odpovědi); vzácně si + konj. podle souslednosti po výrazech typu miror
•	doplňovací → tázací zájmeno / příslovce (quis a spol.) + konj. podle sousl.
•	rozlučovací → kombinace částic: utrum – an, ne – an, nic – an + konj. podle sousl. v obou částech