Po čase, taženém v takou šňůru, že dávno s ní spadalo prádlo,
	v měsících, kdy dělal jsem cokoli mimo bytování v žití,
	chodě nikudama, sádrou cáklá mátoha, povšim' jsem si,
	že menstruuje podzim; v platnéřství zazvonily puklice 
	. i v leku optal jsem se kdo jsem, a zjistil
	že nevím! že to nevím! že jsem jen starší,
	starší a setrvaleji otrlejší,
	a protože mne to podráždilo, píkatě jsem si povšim'
jak v čistírně nějaká mrcha arogantně vypnula srní strůnu, 
a protože z toho na mne padl smutek i děs,
prudce dojalo mne na refýži, kde jsem se octl,
dospívající nehezké řecké děvče,
rozpaky doničující tak už zešmaťhané střevíce…

Nikal jsem na remízu; čtrnáctiletý uhráč na lavičce
s pozadím cyklistické výlohy a telefonní budky 
hantýroval flaškou píva; žvanil; podrazila mne
	desetideková šváda, kyd z nasekaných drobů
	a do ropotu se i smrákalo, takže jsem pochopil
	podstatu baterie; toledská katedrála
mokval~ v základech, světélkovala, stahovali před ní rola
	a za zdmi činžáků, jak i od staletí,
oddrolovala se omítka i drobily se cihly,
	knerozeznání uzpůsobeny nasáknout barvou dětí... Čas
	zde hrál asi takovou roli jako já
	a nejen já ve své bídě...

Tak v oné prázdnotě, obklopující nezřené bytosti
	ale i ty očividné, jež kroky k domovu proměňovaly
	v pusté počty,

	rozpoznal jsem, a nejen já, že hodina navředla k provalu:
čas to nebyl: dejme tomu moment, kdy dopřesejpali Saharu
	
až na sítě zbyl jim lev, poslední, a pošel:	'------
dejme tomu moment, kdy dva zbylí mořští orli 
dávali pozor, aby si neurousali kamaše,
i odpráskli je za to flintami, jichž hlavně,
taženy chudáky, prodány byly milionářům; .
cochvíle kurva, která, i kdyby se byla chtěla proměnit
v kloudný, kloubnatý čas,
neměla zas ani tolik vychování
aby si před večeří opláchla pracky, bezčasí, bezchlebí,
že se až plány měst rozmuchlaly a zase složily,
vydavše se na pochod pochodem husím k hromádkám
turistů

	nikudama zaměnitelnosti všeho za vše,
v mezinik, kdy hřbitovy hrnou se do knihoven crkotem
	hnusným
zapřených pozůstatků: chápal jsem, a nejen já,
že udeřuje hodina bez věží, bezpohlavnosti chlupů
i oholu, knerozeznání od všeobecného
vyznávání čehokoli: i ptal jsem se, kde zůstaly magnet a měď,
	c/ kde nacházím se a proč jsem žil, mezi kým
0	to pobývám, pobuda,
    a která hospoda mne ještě přijme, jenže
?- nebudou tam na nocleh ani Don Quijote, ani Sancho Panza,
	.f	ani královský šašek, princ či uhlíř,
	jen delegace výboru číslo třicetdevět,
	psáči z unesca a fotografové.

Takže plynatý balón nahrával opačné vlastně kydnatosti,
	duřivé dýni, hlavounštině plné poznatků

o rychlených žábrech, měřítcích, plné čar
	prchaných po byrech; takže vše rvalo se do městnání,
	mázdřelo hleny a táhlo šlahouny,
	hutná to mazanina mezi subtrópem a lužním lesem.

Kde aspoň zela díra po víře v co ? Kudy naposled
táhla mračna a jak vypadala?
Zločinci, již je označili za sraženou páru,
sami se vypařili; kde zůstala střízlivost
se svými štíhleními, vypraženými zárubněmi,
kudy muži ubírali se do svých cel,
jinými muži zdenuncovaní co pobloudilci, sami 
slemejšíce po slině Dona Basilia opět zmizevše,
	kde naposled zuřila opilost, červená čárypiše,
házejíc liány po Dionýsovi, kde oinománie
	naposled s řevem prorazila strop?
Kdy naposled viděl jsem hvězdy? copak nad Alpami -
	hvězdy co bludice kmitné, koráby všemíra,
	kudy sám pluju,
	kdy naposled hrál jsem si s pískem, jenže
	to zas ty koráby, mušlemi ověšené, hučet by musely
	mou myslí,

kdy naposled myslel jsem na královnu,
majitelku kožišiny, něžně jak holub na holubici, předzpěvák knihy Rút 
a ne jen sumec smilec rující mezinoha -
netažme se - tázat se toť boj jen předstírat,
plus nemožnost vyhodit do vzduchu už i přesbudoucí svět
	první básní

Postupně
mizelo všechno, kdyby se to dalo tak nazvat,
vyhnívalo kamsi, což není určení místa
i prchalo z řeči, kdyby tu býval byl ještě jazyk -
takže nebylo už vlastně ničeho, jako by se dal odpozorovat
opilý solipsist, který vše viděl dvojmo
a nazítří procit do svědčení bez postav.

Nikání v punktě; čtrnáctiletý uhráč
s pozadím knihkupectví, zřaseným do spisů,
hantýroval flaškou; vyhrávala kapela, vyhrávala naporád 
a pomalu se i smrákalo, takže jen s obtížemi
nahmatal jsem Morseův klíč:
tikaly pod ním křižácké výpravy,
tikala o prkýnko Valdštejnova dna, nutkání na moč Edisona,
Torquemadovo huhrání, škvarky i oplajzy trénů,
	tikalo dvěstě krabiček sardinek ve špajzu generála Syrového,
	tikaly augmentace plné sedel,
	tikaly posrané pokusy lidstva zvládnout to bez sebevlády 
a najednou vešken ten směskový prach i krach
	vzplanuly přede mnou,
vzplanuly, a nejen přede mnou, v žehravě sinavém zásvitu
	bengálu divadýlka Matěje Kopeckýho
	ukradeného chlapci blbou matkou 
	naprosté neponětí o čemkoli sípělo co zašpuntovaná Etna
	otvorem šakti, kudy
nikoli mystická vize, jen pára unikající z hrnce,
	sivá, neštěpná, zavile syčela, nenávist věrců i bezvěrců,
nezletilá, vřídkatě pubertální
	ohavnost ve směšném a směšnost v ohavném
máchaly břitvou po koridóru blázince, a nikdo neměl
	po ruce židli,

takže doba, o které neustále se žvaní až padá zábradlí, 
až klandry prokluzují, hrála ve všem asi takovou roli
jak já a nejen já ve své bídě

Alas, alas ! v lásce, jež nestvořila nic,
nenávisti, jež nikoho nezabila,
	vášni bez založení města, vzpomínkách bez paměti,
ničím nevynikl jsem nad živočicha, 
který si musí hrát a nesvede být sám, 
nerozrazil jsem kruhy, obruče nepraskly,
	aniž jsem sopku zkrotil za podnož slunce;
	jsem jako vy, vám podoben, vy podobni mně -
ubohý vklad pro možnost solidarity a
přesný pro jistotu nudy – 
jakože ne pouhá odlišnost, vyšvihlá na hory, 
ale učinivší to navíc samovznícením, bokem,
	tváří i úhluje odraziště k úkolu co výzvě
člověku skutečnému:
	a právě pro ten nedosah, vědomí viklavého sudu notórie,
rudla i třeštila posedlost v šar1atovém hávu studu
	v podvědomé, a snad jen proto účinné lítosti,
	posedlost co sebemuk a vrat i zvrat žalosti z propasení
	plny otvorů zely, na omluvu průměru,
pn1měru určitě, ale i na pováženou.

Řetězy kované pro odvěk i bezvěk; sebekruhy 
rýsované setrvačně, zkaženě pudově, za bzikavého
	dorážení ovádů, do písku,
	jímž plnívali potmě přesejpací hodiny...
	Poezií nelze se dobrat ničeho? ona po sebedelší muce
	a byť zaplacena nenahraditelnou krví,

v kolejí zas jen do sebesmyku;
a dějiny, změna i proměna herce v nich, 
zůstanou tím čím jsou, tím co se děje,
nikdy však tím, co býti má.

Nuda srazila mne naznak: obestřely mne mrákoty,
 jak by býval byl pravil můj otec;
nuda vyuzovala mne do prohnuté tresky,
trní nudy mne oplétalo, nehodlal jsem se vyvléknout, 
tekla by krev, a tělo je prazbabělé: nuda
	mne však i unášela, dokonce nadnášela,
ona disponuje příšlehy komična, chloupky kopřiv,
	takže svrbějí koule, nuda reptavá,
	brebentivá, nuda kovových sponek, démantu
	položeného na koleje; nuda táhlá, vislice svislice,
	konečná šestky i šestnáctky, nuda doznaná,
vyznačená záchytem o břich, oním nachýlením
	typickým pro zánět jater či pobřišnice,
	nuda přehlídky,
nuda, již sólo zívají andělové, anebo
	když se zamyslíme, jak přerychle to uteklo,
aniž cokoli podrželi jsme v žárovisku, kdy led čekal
	a nístěj se nestihla: nuda s žábrami,
	jimiž ševelí to kránu mezi pátou šestou,
nuda bez předchozího, umořená rozeznáváním
	mříží od potíží...

A jako by všeho nebylo dost 
v kmihu mezi tetivou a iluzí citadely
vidím zničené péro kočky po koťatech; s úmorně povislým
	břichem

cárá přes mostek - v tlamě kus jater? slimáka?
přepadne mne příměr: ona je tygr co nás záhy pohltí
a ten hnus v tlamě ona podstatná výseč hříchu,
ten lví podíl nás na nás. Obraznost? Předrážděnost?
Ale čím je předrážděnost, ne-li zavilým bděním,
	domnívajícím se pohlídávat zbytky, tj. neodpustit
	si poslední možnost,
nebo je jen sebenenávistí, a tedy ze všeho vyloučená?
Ale co předci, osypaní už pepřem a odéry, týraní výhledy 
na zalidňující se, přelidňující a zvolna neobyvatelnou
	zemi -
	ještě se ovšem Kašpar David směl v pauze rozkročit
	nad troskami, kosenými pozdními stínadly slunce 
	oni nebyli předrážděni ? Co Homér, a tedy svět,
	ječná placka plněná rozinkami, plovající v medu,
zem plodonosná, pohlaví rozlišena v čerň a zlato,
	předmětnost k nabráním čeřenem, kdy stačilo hrdlo otevřít
a vyronit báj při varytu v hradní síni žíhané zákmihy ohně –
což už v Íliadě nečtem krutá klinika, nečíhalo už i tam 
sípějící zlo a hmat za duší přítelovou neprokázal se
jen máchnutím za párou, unikající se sykotem pod zem? 
A jsou-li znaky paniky vbity už na tapíří štít Gilgaméšův,
copak my, pohrobci,
na chůdách tápotů, v jazyce okrajovém, rváni
planým a marným věděním, o co hůř, vždyť
	věděním přec !
A když se jeden nesmí ještě zabít? kam? 
Domů, ovšemže domů, tam totiž, kde bydlíme, 
každý se tam přece stahuje, aniž tam žije,
	každý tam zná i sezná to pokračování nikam,
dokračování tečen i překračování hromad
	od táhlů včír k vejcům zejtrů...

Básníci? Notorici not ze zpěvníku jepic,
povazovaných ve hřbetě moskyty,
	vyžírači cicer, protrahující
	nekonečnou onánii subkultur, svědkové civilizací,
	zatímco oni s roztrženým mozkem, Osipové v Gulagu,
	už předem jsou zasypáni v mayských městech,
	vydáni bolševikům, domovnicím, patnáctému
	okresu vídně -
takže rozhodli zasouti se mlčením strašlivějším
	hrobu vyrabovaného - hrobu zapomenutého
a převálcovaného svěžími komandy - a myslitel,
	došed od ústí Taja na Usť-Urt, rozhodl se buď pro výnos,
anebo dobral pomátnutí.
Zbytek-kotletka hozená impotentní vzpouře,
zahoustlá nočky středostavovství,
při nepřestajném doporučování placeba:
Nerozčilujte se ! Nekřičte na nás -
pane Solženicyn !

II.

	Uhlířská pracka začala rozvazovat pytle, a po putnách
	sypat tmu: valem, v akordu, houstle,
	a ktomu začal padat sníh: jenže to sněžení nebylo
	tišením na panenských prsích, nevěšel tu stóry
navečerním městečkem v kočáru projíždějící pan Andersen:
	byl to sníh naprchlý, krápavě mátlý, mušinčí,
taký, jaký jsem prsty zkoušíval v Hloubětíně
	takříkajíc pod hradbami spalovny,
taký, jakým si černoši ovlhčují límec košile, popílkatý, 
předsypaný svinstvem, zjebaný houkárnou,
leposaze leibnitzovských monád určené k teplavému tání, 
sníh potrubní, pohnípaný vnitřními střevy,
zatímco sněhulák uplácaný Bohem
	mllže stát jen na návsi a Bůh sám
	bydlet jen na venkově...

Mokře tedy hunělo a já, co soustínové množní
	nechápal, zda čtvrtá ranní či pátá odpolední
vestavují okem Sudkovy vedutové kamery dům do parcely:
	podezření pracovalo od nohou: ale spíše než nemocen,
	byl jsem neschopen rozeznávat: plíživá totiž nenávist
	míhala v mysli Breughelovu věž, osazenou na hradbách
	otroky, již si nerozumějí... Právě pro mnohost scén
	bylo ve mně jedno jediné od zvířete,
pud těžký na pudy,. olovo dna,
	vzpomínka postávala na měsíčním povrchu čtyřmi nohami
féry a každá ta noha 
sedmdesáti vrstvami fólie fylogeneze byla obalena, 
odkudsi z budky zaúpěla šeříková hudba,

na nádvoří, vylitém cínem, ostříbřil se vrchol smrku
	a vpůli stezičky, prošlapané ke kurníkům,
rozmazleně jsem se zeptal: a babičko - 
co bude dneska k vobědu ? 
Husa, Ivuško ! a já se rozeřval: už zase? 
Vypnul mi mozek, ale navzdory pádu naznak
vzpřímilo se ve mně zdraví tvora, který se chce zachránit 
především tím, že zestruční členitost muk,
především tím, že přestane ubližovat sobě -
ne, že by se mně bylo projasnilo,
ktomu v té chumelenici křesalo pramálo příčinných světel, spíš
	se mně rozemítalo pauzou mezi papyrem a písátkem
	a najednou - střelen jsem zůstal ledňáčkem,
jediným zachráněným kamenem ze servaného náhrdelníku,
	spatřil jsem ledňáčka, kovovou lučbu i loučení
se Lhotou pod Třeboní kde na rybníčku v zubech táhl jsem
	pramičku,

ledňáčka střelbu, kmit, švih prutem prsíček
do masa maliny nádherného, slunného odpůldne,
hořícího jak bouřlivá soulož ve středu pevnosti...
	Tichá ta odezva námluv věčnosti, jimiž byli jsme
	namlouváni
my všichni na zásnubách, kam jsme se nedostavili,
začala znovuprosit i zvát, ano, byla to prosba,
tichoulinký, uzoulinký curůček zbytkového bytí,
který mne, zabijáka, uprošovat začal,
abych se nezabíjel..

Tu v napadené břečce mezi obrubníkem a pruhem chodníku 
uklouzla mi noha: proměnil jsem se v pěšáka Alexandrovy
armády,

který urychlil krach tažení do Hyrkánie: podlomil se mi 
tradičně vrtčivý levý nárt,
dědictví to po lvici, co mi zamlada ze msty nacíkala
	do obličeje,
	protože ji rozčilil můj našišato posazený baret -
poslední, co jsem začil, byl levotočivý vlček levitačního blaha, 
vzlétli jsme, zaobláčeni v tekutém roztoku zvětšovacích
	skel,
	pod námi se rozježila kernatá zem Františka Josefa,
	okamžitě tam padly do oka zmrzlé zadky koní seřazených
k parádě, zaleskly se zelené kyzy, uši zalehly telením ledovců, 
pětatřicettisíc tun chrámu Nanebevstoupení v Mostě,
	oddrolily se s burácivým hukem a probořily do pěny,
smýklo to námi pod Rossovu bariéru, kde se rozkládal
	tábor Amerikánů, zamíhaly tam tváře nasvícené karbidkami,
od nohou přes pohlaví a hrudní koš k mozku tuhli jsme, tuhli
	smýklo to podruhé, ocitli jsme se severně od Dárdžilingu
	na rampě Tygřího vršku, kde se po výstupu na piedestal Boha
	zjančil jeden Šerpa: obestřeni mrákotami vnímali jsme
	mumlání zvědavců, udeřila půlpátá ranní a tu všichni
	ti ropotáci a cvakači kamer padli na kolena,
	stopadesát kilometrů odtud na sever zvedal se oranžový
	přízrak

kovaný měděným ledem, rubíny, smaragdy praštěly,
kněžna se protahovala, zdvíhala na kolena
drtíc pod sebou ledovcové splazy, nutíc je k řasnatým shrnům,
	triumf světla a smrti temně řičel zdáli a shůry, sup
proměněný ve vlkodlaka, slunce,
	zuřivě tomu zjevení klovalo zašpičatělé témě. Laviny
	prášily,

	markýzy naráz zotvíraly labutěnky, Kančendženg !
podchlazenou myslí mihla Valhalla plná krápníků,
chci se pohnout k jevišti, jenže místo funkcí kloubů 
v nich zapraštělo a oddrolilo se pár prášivých krystalků, 
palety sršely, tvářely spektrum skutečných tj. světelných
	dějin,
	děs a krása magmatu před námi připomínaly požár
	obilního družstva
	s vyletujícími snopy, opět máchlo křídlo a my
mrštěni byli směrem na půlnoc, k trojúhelníčku
	švejcarského sýra pobaleného do staniolu, Everest
	je až ten maličký vzadu!
	má košile se trhala k srdci, orgasmus stoupal,
	rozsálané plotny cejchovaly hrudník, prsy smahly
a v mdlobách bytosti, kráčející po obzoru sebe samé
	co nepatrný rzivý mravenec a současně domnívající se
býti vším - rozklenuly se Nadhimaláje, strom významu,
jenže neznámého a umrzlý: tápal jsem v zeměpisu
a váleje se po běhounu, vyrážel: Čogorí, černi v šar1atu, Annapúrno, svrhující nápadníky s trůnu, panno
o které netušili, na kterém dívánu čekáš rozklíněna, 
Mačapučáre, štičí hřbete dosud nezraněný, ano,
přitakám, oslavuji, křižuji se, křižuji,
	jinému znamení přitakání mne nenaučili,
prsová běli, samoto zásněhu, hučivý uragáne,
do něhož vypotácel se Oates, aby zešílel
a ty, hrozbo tří na pérech poskakujících, hlady pominutých 
rosomáků před zápražím horské chaty, někde v Konkordách 
a osazené zajatcem bez zásob a zbraně 
dávno zašla mosaz hmatů a držeb, zčernal nikl klik a brzd, 
proto nezbývá než hrouzivý vítr padlosti do vášně a proto
miluju a mám strach, takže mezi tebou a mnou,

	cinká stěna z vanadové oceli, výsměchem legovaná
a již démon do plechu táhl i vytáhl tak,
	aby zela průhledná a za ní tančily stvolnatě krásné
	dívky bez rozeznatelného a zvoucího pohlaví...

Co zbylo po procitu ? - možnáže vojíni bitvy na Marně v jejích prvních dvou hodinách vítali sršící jazyk zániku
vstřícněji než ještě včera bez Rimbauda postrky svého civilu,
nafilmované posunčiny, útraty po trafikách, honičky
v podsklepích posraného živobytí -
věruže syt jsem hřešení, ostatně ze zpopelněných varhan
cítil jsem stoupat a vzápětí stahovat se mračna všeobecného
neštěstí, ,
mračna uchrchlaná, pod nimiž sténaly stařeny s vozíky,
starci vytrhávali si poslední osiřelé paviání chlupy
z lebek: kam
sáhl jsem do slovníků,
vytáhl jsem zmučeného šaška,
	mrtvolu z lednice, rozeštvanost z chlíva,
zběsilce islámu, slintače křesťanství, vydřeného
	do těch fotelových pér,
	fialový rozpaky a hořem z rozumu i bezmoci, vnímal jsem
	surovou rozjebanost světa, blátivý smutek z toho srkal
u dna lichých skel - zjevení odešlo: zbylo
jen odprejskané zrcadlo hříchů, pokrápané mušinci, žárovka na nástupišti nádražíčka v Pečkách ve tři ráno, anebo mastný papír poletující po peróně,
kde špalky podepřeno vaklá deset šlísfachů, opatřených
	nápisem:

v prípade výpadku prúdu skrienky batožinu nevracajú...

Pracka uhlíře začala rozvazovat pytel: krachaly z nich brikety tmy: krachaly lámavě, v akordu, a ktomu
	začalo sněžit houšť; ale kdeby se vzalo sněžení v horách -
pobulíval kropínkatý, předem umřelý sníh,
jaký jsem zkoušíval, dvacet minut od protržení duchny, 
v Hloubětíně, sníh, jímž si černoši ovlhčují límeček,
sníh objednaný, zjebaný houkárnou,
brek zašlé oblohy, buchna olova nad státní věznicí, 
sníh potrubní, ohnípaný vnitřními střevy,
sníh města všude-nikde, zatímco sněhulák uplácaný Bohem
	může stát jen na návsi a on, stvořitel a dárce radosti,
	bydlet už jen na venkově.

	Zestárlý, nemytý strejda v periferní boudě
hnípal nad lavórem vajglů: před pěti léty odjančila mu
	klisna
a on se zbláznil: býval to lovec a zpěvák
a teď je vděčný za stín vařiče na plátně stanu
a že si na bobku smí ohřívat polívku, nejlíp hrachovku, 
po které mohutně bzdí: topí v hučatém dědkovi 
nakradenými latěmi, klacky sociálizmu,
které se povalují po skládkách v československu
anebo těsně za pomníkem envera hodži, odkud se střílí 
bukvami soptitiny po knězi
převlečeném za chodící turban. Chlap loví v lavóru, 
rozmílá hrst vajglů, točí si dělaniko, a čumí:
Co vidí? Krzna na hradbách? Stehna? Ucellovy koně?
I starou belu... Vidí a sleduje totéž a míří na totéž,
co i nač Augustin, Spinoza i Mozart -
když umírali.

III.

A tu jsem je spatřil. Nezjevili se
pod hradbami ]eruzaléma, který k nám sestupuje
rychlostí rozkomíhaného sloního chobotu, a tedy
o jeden velkoperlový sáh za tisíciletí sluchu i paměti...
	Spatřil jsem je neoklamán, podržel a už viděl:
Sourozenci to byli, ačkoli není mi jasno, jak
	jsem tak na dálku moh' rozeznat, že jde o páreček:
beránka a ovečku, kudrnáčka a ovenku jsem viděl! 
Po očku pozorovali krajinu 
rozloženou pod nimi, z mírného svahu, za nímž zvedal
	se strm:
kopýtkatě stáli předsupeni, opřeni o drnovou hradbičku, 
a protože orli utrpení plijou člověku do očí unisono, 
má je časem přesné: kopýtka šedozelenkavá,
	výtečně uzpůsobená pro stup, ohrocená proti skluzu;
	ve skelném ztrnutí, v čočce bytí bez hnutí stáli
	a nic jim neunikalo, způsobem teleskopickým:
rouno šamoa, tuhé a drsné, kroutilo se jim po tílcích
	tušeně předem svalnatých: una a putto: vesele se z nich
	kouřilo,

srkali chřípěmi, rozštěpem humoru,
	kterým příroda sama si je byla rozhrnula v ústech,
	zadečky vyduřeny proti kopci, ve střehu, přesto
	beze stopy strachu,
	ač nedaleko šachovaly strážní boudy, a země Kazachstán,
	velká jak dehtovaná plachta celá tu střela se zrejhovaná
	na jedno velikánské vojenské jebaniště -
Začalo sněžit; a byl to sníh utěšení vašeho,

	milenci pod stříškami: sněžilo ztišením všech
	Brucknerových mezičasů, kdy nekomponoval, ale počítal
	vrásky, pihy na manšetách, kolik kubomilimetrů obnáší
	Mars,
	sněžilo hustě a milostně, jak na boudy na Karláku
	když jsem byl malý a děsíval se ignácovského portálu
	v záprtkovské tuše loyolovských hermetismů,
začalo padat v pohádce, mimikry bekáčků byly dokonalé,
	přesto stáli rozeznatelní: proměňovali se v pahrbečky
	nebojácné- důvěřivosti, pak se pootřásli, krupky
rozpršely se na vše strany, poodběhli, shýbli záři,
	aby začali vykusovat mezi provalinkami
	nějaký ten zbylý stonek kokrhelu nebo kuřičky;
začalo sněžit; a mně se rozetmívalo poselstvím,
jež nám nepředali, jakože neustále nás jen opouštěli, 
foukali do pochodní držených za plamen 
a pořáde maje ve vizíru beránka a ovenku, stroužil jsem
ukazovákem až jakési záduchy na jich nedbalost -
nebylo otce, nebylo matky, přízně dřevné, jen 
rozcáraných čajů, tanečních, Husových sborů, 
pravděpodobně i jim utkvěl ekzém někde uprostřed
	mezi mozkem, srdcem a pátým hasnutím -
rozetmívalo se mně
	pozdějšími tápavými boji, rozběhy proti zdem,
	klouby i srdce krvácely těm,
kdo dostali dar do kolébky i oněm, kdo teprve cestou zvedli
strašlivou, ostnitou drúzu mystéria, všem, 
kdo znali alespoň ten příběh! Já neznal ani ten! ¨
Dokonale odsiřelý, zahozený pohan
	mezi drn a křoví.

	Všichni jsme si pak museli zastřihnout krovky:
	každý sondoval tu svou, má za jedinou:
	jeden do hospody, druhý do herny,
	třetí do plynu, pátý do ouřadu,
	šestý do Dedílie, aby se tam dal tetovat, a každý
	na cestách právě jen svých
	ten příběh potkával, potkávat musel,
zaflákaný mezi reklamy, pozavyšitý
	do odznaků střeleckých svazů, zpovyrážený
na přezky opasků, nejhustěji ovšem
	zamátlý do meziprasáckého filmu huncútstva o ničem,
	kde je možné všechno až na rozdíl mezi pravicí a levicí,
	a kde nic neplatí, takže tam platí právě jen ten příběh
a vědomí: co je na tom páternosteru, já,
	třináctset gramů salátu nahoře
plus skořepina, a že v ní nasucho tluče ořech...

Páreček si hrál: smáli jsme se na své dívané,
vyjeveni ve zlatě, svíčku u srdce, 
střechýly v nohou: na deset patnácte vteřin 
neskučel v nás strach, nevylo pohlaví zánětem spojivek
	po všem,
co nosí větev či jizvu: hustě padalo,
	s požitkem, dárně, z roztržené duchny přebytku,
	voda vysrážená v krystaly, v ono jsoucno přistižené v letu,
	kdy nejsou ve službě ani mefisto, lucifer, cherub
a kdy světci mají přesvečerku jinde: krystalky 
sládle chutnaly, žízně netišíce 
a které jsi i bez pánaboha, leč právě bohabojně vídal
	odzadu klásti se na babiččin šátek žinilkový.
Sourozenci skotačili; poskočil jeden, uhnul druhý,

	pohodil jeden, nadhodil druhý,
	synkopy i protitakty třepily notes Bély Bartóka
růžovým rubatem v mimoděčném, mimomozečném nexu,
upouštěny do aharmonického ladu, mateného skladu,
takže vytvořilo se pohyblivé pole fixu, jež jediné 
způsobuje ještě, že nasliněná poušť řasí na okraji oázu,
	a to i když se jí chrujem života prostředkem, onou
	soustavou pekel,
kde ráj je jedním z nich...

	Už syt jsem svých proroctví,
z jichž sady vyjde vždy aspoň cinkaný spodek žaludský
ve hře nikam, prohře předem: syt proroctví 
která za člověka snadněji vykatuje stroj, 
proroctví, která ničím jsou vyraženému oku královské modři:
	a vision of royal blue - a sbit !
už syt jsem svých proroctví přistižitelných v každé čtrnácté
	básni,

míchaných kopistí tuchy, sypaných dispozicí
	a přece, ó smrti vítaná, zpívala, zpívala možnost
	předem dotýkat se něčeho co nepáchne po tomto světě -
	kotníkem pohnout, a vyhrnul se siný, zelenkavý jas
a číst bylo možno z lenošky hor sny ptáků, teprve nastíněných
	úsměvným navraštěním obočí budoucího Boha!

	Páreček si hrál; ovečka
přiblížila se na dosah, beránek za ní,
	už nosil kroužek v nose a šel tedy za ní,
	trkaje cestou do vloček, přesně tak, jak se nám zmiňovali,
	že někteří světci běžně - a jak houstlo bělí
	a nádhera míru otevírala premiéru bez nápovědy,

	udělalo se mně mdlo při vzpomínce, že ještě včera -
	vzápětí vděk; rozeběhly se koberce, zamíhaly vlečky,
	kopí shůry probodlo mozek; v tu chvíli osvětlena před námi
	v nekonečné nádheře chrámu nakocena stála kolečková
	židle
mrzákova a z ní žhnulo slunce postiženého; kopí 
probodlo ledovou jeskyni skrz naskrz i viděl jsem
prstíčky uštipovat chudobky a rozdávat je po třech,
	Po svazíčku !
světlem do hlatě vylesklé viděl jsem Pětikostelní náměstí
v pět odpoledne v hlavním městě království, obdařeném 
stříbrným lvem s drápy napeřenými proti nepříteli, 
mozek letěl hudbou - ano, její pánovitá stehna
	dlouhá jak havanský doutník a zakončena perlami,
	viděl jsem katedrály zpívat v tratolištích,
	boty trampů bodře zadusávat oharky ohnišť,
	pohybem prostředníku, pootočením prstenu
	odpuštěny byly nám pitky a všivoty lží po telefónech,
	vzlínaly ke mně paže, pokud kdy hladily nepoučitelné
	ty spánky,
	znovu jsem kotrmelcoval s prvorozencem po skládce,
	hledaje s ním pátou neznámou škebli v deltě řeky
	Alegría,
	donekonečna jsem v náruči druhého životního kola
	muchlal kobližky a buchty dalších a dalších děcek;
	konečně rozlepili dvířka vyuzeného letadla Capitol
a my směli jak zjančení kozli vyběhnout na tvrdý betón
	letištní plochy místa Gander postaveného z barevných
	sirek;
odporazila mne newfoundlandská fujavice, začal jsem se
	nesmírně chechtat a zezad, z nedalekého lesa,

mně opět začali se vychechtávat shromáždění pyskatí losi, 
krása lián v ecuadorském pralese stála příměrem
orchidejím žen pojímaným zeleným přítmím zvědů, a dál! 
konečně vzplanulo Maroldovo panoráma po celém obvodu,
jak krásné a dobré, jak krásné a dobré! vykřikoval
žák přičinlivý, velmi pilný, leč příliš živý,
vysluhuje si vzápětí sníženou známku z mravů, a dokonce 
spatřil jsem postavu, ana s nahřátou peřinou
kladenou na modrá kachlová kamna, přibližuje se
	k dětské postýlce, i jeho, an bere mne do náruče
a vyprošťuje ze zimnice způsobené nějakou můrou
	a každý špendlík, nalitý šťávou, co jsem jich střás'
	v prvním záchvatu blaženství, že jsou prázdniny,
nabyl velikosti právě porozeného Siria -

	Beránci, netušíce naši blízkost,
dohopkali na pohlazenou k naší narychlo zbudované čekané,
	viděl jsem sníh zalepovat jim nozdry i jak vzápětí
	dechem taje
a tu k úžasu do vyvrácení slyším, že oni spolu mekají 
praberánkovskou mevrekevrevštinou
že bekají bevrekevrevštinou 
	přestalo sněžit,
vtrhla sem do oka udeřená modř, no vision,
a zatímco hlavenky zvířat ustrnuly v kulisách,
	viděl jsem snášet se shůry
roh ze zlata? prasloní kel? sloní prakel ? mastodontí nohu?
	zkamenělinu smilodonta z perel? oblaka přeplula výhled,
	netrpělivost naběhla do vředu, povyskákali jsme,
	klacky stříšky napadaly nám na hlavy
	- roztrh' se poslední cár
a vypuklo nebe -

S hukotem, jehož atomovou váhu, obávanou velebu 
nedokázali jsme určit, s hukotem atlantické narvaliny
snášelo se k nám veleměsto na tácu,
čtverec? mnohostěn ? z dukátového zlata, v rozích puncy
ze smaragdů leštěných nehty andělÚ, město stavěné
	výlučně do hudby
	o zřasených poschodích, na jejichž ochozech postávaly
	nedočkaví národové s písní Nebojte se, nebojte !
	na rtech,

třistamiliard předků dokonale vzkříšených,
do jednoho byli nepopsatelně krásní, korespondovali
motýlími vznosy, lukostřelci s tanečnicemi,
naolejovaní zápasníci s děvečkami -
co do stavby ještě - vše pracováno ne šmahem ale mžikem 
beze spár a trhlin, bez námahy, výnosem jádra,
viděl jsem z platiny tkané nervové soustavy, krajky rozumu, 
rozlust parafrenie, třícicera z lazulínů,
třistatřiatřicet stříbrných křepelek svistem přelítalo
	třistatřiatřicet stříbrných střech, zdálky svítila
	pohřešená knihovna Matyáše Korvína, uskupily se svozy
	z hradů a zámků českých, knihovna sv. Kryšpína
	jásala vstříc knihovně afghánské princezny,
	megapolis hučela tunami včel, hudbou nadnášenou
jediným komíhavým pérem rajky opozdivší se v džungli, 
město se blížilo, hrozilo zalehnout nejen tuto krajinu – 
může být postižena celá zeměkoule, ten karamboloid -
	a má tedy jedinečnou šanci
	zpopelněn býti krásou!

	Jen beránek a ovenka, vystrašení před chvílí
rozkotáním našeho úkrytu, nic nevnímali a už zas dobré
	mysli,

hráli si dál, neboť zázrak pro ně
není výmyk věci ale soujem bytí, list snášivý
	k listu rašivému 
	Ó syt jsem krákoravin svých, těch karetních triků,
	ze kterých vyplní se vždycky aspoň žaludský spodek,
	proroctví z hekárny, proroctví, které pro vystřelené
	buvolí oko
	nemá cenu šípu; syt proroctví
jež nalistuju bez prérie v každé čtrnácté básni -
	zraj ráji, zadrž, zraj se, ráji zde, ještě vteřinu
nechej nás umírat v povětří vlasti, ve smaltu hmot
	tavených rytmem neskonalého dechu...

	Beránku boží, který snímáš hříchy světa,
	smiluj se nad námi!
Ovenko boží, která spásáš bláto světa,
dej nám svůj mír! pryč s tebou, vypelichaný paviáne, 
který si před bordelem vyzouváš střevíce, pryč
luxusní limuzíno, pumo vilně přichystaná ke skoku
s přivřenými klapkami světel, a na jejíž střeše
	k naprostému svému zděšení vidím stát vinnou sklínku
	s odstřelenou stopkou a dnem vzhůru,
	pryč s tebou preapokalyptická nervozito naběhlá práškama,
	pryč s tebou lettristická litanie bez liturgie,
	proklatci, zelení otravou světonázoru 

	Stáli
stáli jsme pod hradbami ]eruzaléma; toho ovšem
	který nikoli byl vyhnán do dálav, toho ovšem
který k nám sestupuje rychlostí myšlenky posla panice,
	za výmyku všech pravd, v dokonalém čase

frázovaném jen výronem medu z konvice, bzučením včel, 
dokonavostí zdání, smazem principů, ablací reflexe, 
hmatatelně a především bez toho,
co odjakživo měl jsem za kapitální podezření:
	že totiž být svět skutečný a skutečnost skutečná,
	dávno bylo by muselo dojíti k Uskutečnění:
	důsledně, stáli jsme tu se všemi, kdo kdy byli zaházeni
do hirošimských, varšavských, kampučeských hrobů,
	prodáni na tržištích, zrazeni v ohbí chodby
	nastaveným plivátkem,
pluky Indiánů, jedním trhem čeřenu vylovení,
	zpívaly z ochozů, všechny oběti kručivě krutých Aztéků
	zpívaly z ochozů, Cortés znovupostavil lodi a odplul,
	dějiny máchaly perutěmi prudčeji všech mořských orlů
	s kamašemi urousanými o peřeje krásy, nebylo třeba
ochrany, estrády plánů hroutily se do dřívek,
vždyť z oken ráje padala drva tak mocná a vonná,
že nebylo třeba dovolávat se větvité pohlavnosti,
parků bylo co stodol před třicetiletou válkou,
všechny dveře, spraveny, doléhaly, a byly to dveře podivné: 
kdosi dechl a zavřely se tak, že žádnou mocí
nešly otevřít: kdosi zapěl, i otevřely se tak,
že žádnou mocí nešly zavřít; a všichni
	jásali hymnus, chorovod souzvučný, kolo zpěv
	unísono tuttí pro ta dvě stvoření pohybů přesných,
	kopýtek drsných, hraněných proti skluzu i smeku,
	muž nad kupou nedopalků byl slušně oblečen
a nejenže nemusel už pít, nemusel se ani modlit,
	neboť byl splněn a jeho k němu navrátivší se žena
	povívala k němu, ano povívala co šátek,
	darovaný v den první.

Jen beránek tohle všechno nevěděl, a proto si hrál,
	jen ovenka tohle všechno nevěděla, proto hopkala
	a oba pobekávali...

IV

Slyšte ubožáka, anachronika s oparem
	někdejších vidin na nynějších rtech!
	Na několik vteřin nebyli jsme tu hosty,
	nehráli roli, žili jsme,
	protože kdykoli kdekoli smíme být svědky
	trojdomého zvonobití, a stane se nám to nejednou,
	naše bytost se ihned
	přimražena
	poznává sama v sobě,
	blažený stud nás vynese na obří dlani, a chvíli
než zas zapomenem - unáší nás tam,
	kam vskutku patříme...

Co bylo dřív? Slepice nebo vejce?
Co třesklo dřív? Krach krachu nebo výstřel?
	Jisto, že zánik lidstva
	udál se takto:
vysoko uslyšel jsem zešílevší hlas ženy,
	čepel vize, vytažená ze zrazené matky, sjížděla po šíně,
	zelený plyn uniwit vnikl do ponorek
	a všechno šlo ke dnu jak sekyra:
	já sám, když uřícen jsem v nedalekém křoví dostih' střelce,
	který se motal mezi patrontaškami a dohodou,
a téměř ksmrti ho ubil břinkovkou, než jsem zaútočil,
	neuniklo mi, že nosí visáž co opařený žalud
zavařený do žluklého loje, a co jsem ho mlátil
	nepočítaně, a ta mišpule kňučela,
	střídmo popadajíc se za břich i leb - mou uválenou myslí
	kmit jednak blesk zuřivosti, že nemám za pasem
	zavazák,

jednak, že zrazen jsem pochopem, že ne tenhle,
	prostě ne ten co střelil, nýbrž bar světa,
štíplý a nakocený na roh, 
blanitost musu rozmuseného že to udělaly, 
a že dokonce to udělaly samovznícením,
	smykem mastné špíny, bokem.

Zničen můj život, ostatně po výstupu z trestu, 
borka bez kmene: váš ohrožen: všech zrazen:
	že se první pýcha zvrhla do špenátu?
	a že druhá chtivost zvrací do prostoru to,
co do ní nacpal třetí mus ? Drobet málo
	za děti na sněhu, za děti při hře,
	cestou. . .

Beránku ve sněhu, který smýváš bláto světa 
	smiluj se nad námi!
Ovenko na sněhu, která spásáš bláto světa 
	dej nám svůj mír!

Říjen 1979