Způsobová závislost
Vedle časové souslednosti se v latině uplatňuje také způsobová závislost. Znamená to, že věta závislá na konjunktivním predikátu nebo na infinitivu mívá sloveso v konjunktivu. 
Způsobová závislost se uplatňuje i u predikátů vět, které jsou v moderní edici odděleny tečkou či jiným diakritickým znaménkem, ale závisí na nějakém predikátu. Dochází k tomu zejména u nepřímé řeči, kdy je často na uvozujícím predikátu závislých několik souvětí.
Konjunktivy a infinitivy jako časy hlavní a vedlejší 
Užívání konjunktivů se také v těchto větách řídí pravidly konjunktivní souslednosti časové, je tedy důležité rozlišování času hlavního a vedlejšího. Konjunktivy v řídící větě mívají platnost příslušného času v indikativu (konj. pf. má platnost indikativu perfekta, konj. préz. má platnost indikativu prézentu atd.).
Neplatí to však ve všech případech, např.: konjunktiv perfekta ve významu potenciálním a zakazovacím se chová jako čas hlavní, protože se vztahuje k přítomnosti
Si quis quaesiverit unde sciam, primum, si noluero, non respondebo. (Sen. Apocol. 1, 1, 1)
Kdyby se někdo ptal, odkud to vím, tak neodpovím, jestliže nebudu chtít.
Tu ne quaesieris, (…) quem mihi, quem tibi finem di dederint. (Hor. Carm. 1, 11, 1)
Neptej se, jaký konec určili bohové mně nebo tobě.
Pro infinitivy a další neurčité tvary slovesné platí, že infinitiv perfekta a participium perfekta pasiva mají platnost času vedlejšího. Za čas vedlejší bývá pokládán také historický infinitiv prézentu.
Souslednost po ostatních neurčitých tvarech slovesných (inf. préz. a fut., supinum I a II, gerundium, participium prézentu aktiva a futura aktiva) a substantivech či adjektivech se řídí podle času nadřazeného určitého slovesa.
Druhá (nepřímá) závislost
Způsobové závislosti se věnuje pozornost zejména v souvislosti s tzv. druhou (nepřímou) závislostí, kdy se celé souvětí stane závislým na nějakém predikátu. Věta hlavní původního souvětí se tedy sama stane větou vedlejší a zároveň zůstává větou řídící původní věty vedlejší.
Když přijdeš včas, ukážu ti fotky z dovolené. → Řekl, že když přijdeš včas, ukáže ti fotky z dovolené. 
VH řekl ← VV že ukáže ← VV když přijdeš
Přijde na sraz, ačkoliv je nemocný. → Zeptal jsem se, zda přijde na sraz, ačkoliv je nemocný.
VH zeptal jsem se ← VV zda přijde ← VV ačkoliv je nemocný
Pozor na záměnu pojmů hlavní a řídící věta:
•	řídící věta řídí nějakou další větu, ale sama může záviset na jiné větě („ukáže ti fotky…“)
•	hlavní věta není závislá na žádné další větě („řekl“)	

Původní hlavní věta může mít v závislosti podobu infinitivní konstrukce nebo věty s určitým slovesem. Výběr mezi těmito možnostmi se řídí tím, jakým typem vedlejší věty se stává, jaký má tato věta význam a na jakém predikátu je závislá. Stane-li se původní věta hlavní obsahovou větou oznamovací, má např. při závislosti na dico podobu akuzativu s infinitivem, při závislosti na non dubito, quin věty s konjunktivem.
V rámci způsobové závislosti nás zajímají souvětí, jejichž hlavní věty získají v závislosti na nadřízeném predikátu formu infinitivní konstrukce nebo věty se slovesem v konjunktivu. Stranou tedy ponecháváme případy, kdy původní věta hlavní zůstane i v závislosti indikativní.  
Původní vedlejší věta nezávislého souvětí má ve druhé závislosti většinou konjunktiv. Platí to samozřejmě pro věty, které měly konjunktiv i v rámci nezávislého souvětí.
Venit, ut me adiuvaret.	Dixit se venisse, ut me adiuvaret.
Přišel, aby mi pomohl.	Řekl, že přišel, aby mi pomohl.
Konjunktiv získávají i vedlejší věty, které měly v nezávislém souvětí indikativ.
Gaudet, quod venisti.	Dicit se gaudere quod veneris.
Raduje se, že jsi přišel.	Říká, že se raduje, že jsi přišel.
V rozporu s popsanými tendencemi se někdy v původní vedlejší větě zachovává indikativ i ve druhé závislosti. Platí to zejména pro věty vztažné, ve kterých se ve druhé závislosti objevuje indikativ i konjunktiv. Indikativ se vyskytuje např. v následujících případech:
•	věta vztažná má povahu vsuvky nebo stojí mimo myšlenkový rámec souvětí
Apud Hypanim fluvium, qui ab Europae parte in Pontum influit, Aristoteles ait bestiolas quasdam nasci, quae unum diem vivant. (Cic. Tusc. 1, 39, 94)
Podle Aristotela žijí u řeky Hypanu, která se vlévá do moře z evropské strany, malí živočichové, kteří žijí jeden den.
•	věta hlavní celého souvětí je v indikativu prézentu
Nam ego is sum qui illi concedi putem utilius esse quod postulat quam signa conferri; (Cic. Att. 7, 5, 5)
Neboť já jsem ten, kdo si myslí, že je užitečnější dát mu to, co požaduje, než se dát do boje.
•	vedlejší věta předchází před větou řídící
Omnia, quae fiunt quaeque futura sunt, definita dicis esse fataliter. (Cic. Div. 2, 19)
Tvrdíš, že všechno, co se děje a co se stane, bylo určeno osudem.
Měla-li věta vedlejší původního nezávislého souvětí podobu infinitivní konstrukce, zachová si tuto konstrukci i v případě, že se celé souvětí dostane do závislosti.
Negamus eos id fecisse.	Interrogati sumus cur negaremus eos id fecisse.
Tvrdíme, že to neudělali.	Byli jsme dotázáni, proč tvrdíme, že to neudělali.
konjunktiv v druhé (nepřímé) závislosti
Užívání konjunktivu v rámci druhé závislosti se řídí pravidly souslednosti časové tak, jak byla popsána výše.
Ve větě řídící je konjunktiv
Konjunktiv věty řídící, která je sama závislá na jiné větě, tedy funguje jako čas hlavní (konj. préz.) nebo jako čas vedlejší (konj. impf., pf., plpf.).
V1	V2	
Quaerendum est
Je třeba se ptát,	cur id faciat.
proč to dělá.	
čas hlavní	současnost s dějem věty hlavní (V1)	

V0	V1	V2	
Non dubito
Nepochybuji	quin quaerendum sit
že je třeba se ptát,	cur id faciat.
proč to dělá.	
čas hlavní	současnost s dějem věty hlavní (V0)	současnost s dějem věty řídící (V1)	
Non dubitabam
Nepochyboval jsem,	quin quaerendum esset
že je třeba se ptát,	cur id faceret.
proč to dělá.	
čas vedlejší	současnost s dějem věty hlavní (V0)	současnost s dějem věty řídící (V1)	

V1	V2	
Quaerendum fuit
Bylo třeba se ptát,	cur id faceret.
proč to dělá.	
čas vedlejší	současnost s dějem věty hlavní (V1)	

V0	V1	V2	
Non dubito
Nepochybuji	quin quaerendum fuerit
že bylo třeba se ptát,	cur id faceret.
proč to dělá.	
čas hlavní	předčasnost před dějem věty hlavní (V0)	současnost s dějem věty řídící (V1)	
Non dubitabam
Nepochyboval jsem,	quin quaerendum fuisset
že bylo třeba se ptát,	cur id faceret.
proč to dělá.	
čas vedlejší	předčasnost před dějem věty hlavní (V0)	současnost s dějem věty řídící (V1)	
Ve větě řídící je infinitiv
Také infinitivy se ve většině případů chovají podle uvedených pravidel.
Pokud se tedy v původní hlavní větě nezávislého souvětí objeví infinitiv prézentu nebo futura, konjunktiv ve větě vedlejší se řídí podle času predikátu ve větě hlavní:
1.	pokud je predikát ve větě hlavní v čase hlavním, uplatní se ve větě vedlejší souslednost jako po čase hlavním;
2.	pokud je predikát ve větě hlavní v čase vedlejším, uplatní se ve větě vedlejší souslednost jako po čase vedlejším.
V1	V2	
Quaerit 
Ptá se,	quid faciamus.
co děláme.	
čas hlavní	současnost s dějem věty hlavní (V1)	

V0	V1	V2	
Dico
Říkám,	eum quaerere
že se ptá,	quid faciamus
co děláme.	
čas hlavní	současnost s dějem věty hlavní (V0)	současnost s dějem věty hlavní (V0)	
Dicebam
Říkal jsem,	eum quaerere
že se ptá,	quid faceremus
co děláme.	
čas vedlejší	současnost s dějem věty hlavní (V0)	současnost s dějem věty hlavní (V0)	

Je to logické, protože infinitivy prézentu a futura vyjadřují současnost a následnost, a spadají tedy do časové roviny, která je určena absolutním časem predikátu ve větě hlavní. Je-li tedy predikát ve větě hlavní v minulém čase, spadají také do minulosti (souvětí jako celek je zasazeno do minulosti).

Pokud je v původní hlavní větě nezávislého souvětí infinitiv perfekta nebo participium perfekta pasiva, uplatní se ve větě vedlejší souslednost po čase vedlejším.
V1	V2	
Quaesivit 
Zeptal se,	quid faceremus.
co děláme.	
čas vedlejší	současnost s dějem věty hlavní (V1)	

V0	V1	V2	
Dico
Říkám,	eum quaesivisse
že se zeptal,	quid faceremus
co děláme.	
čas hlavní	předčasnost před dějem věty hlavní (V0)	současnost s dějem věty řídící (V1)	
Dicebam
Říkal jsem,	eum quaesivisse 
že se zeptal,	quid faceremus
co děláme.	
čas vedlejší	předčasnost před dějem věty hlavní (V0)	současnost s dějem věty řídící (V1)	

V některých případech se ve větě vedlejší, která je závislá na infinitivu perfekta, objevuje konjunktiv perfekta. V hlavní větě celého souvětí je čas hlavní. Dochází k tomu tehdy, když se v nezávislém souvětí vyskytuje perfektum ve větě hlavní i vedlejší. Mezi dvěma perfekty není vztah souslednosti, časy jsou použity tzv. samostatně. Někdy se použitím perfekta ve větě hlavní i vedlejší může naznačovat identita dějů, např.:
Dixi omnia cum hominem nominavi (Plin. epist. 4, 22, 4)
Řekl jsem všechno, když jsem jmenoval toho člověka.
Tentýž princip je pak zachován i v případě, že se souvětí stane závislým na nějakém predikátu. 
Vides tamen omnia fere contra ac dicta sint evenisse. (Cic. div. 2, 53)
Přece vidíš, že skoro všechno se stalo naopak, než bylo řečeno.
Intellego (…) me plura extra causam dixisse quam aut opinio tulerit aut voluntas mea; (Cic. dom. 32)
Chápu (…), že jsem řekl více věcí netýkajících se tohoto případu, než jsem myslel nebo chtěl.
…scribit se sine te fuisse cum ad mare accesserit. (Cic. ad Q. fr. 3, 1, 25)
…píše, že jsi nebyl u toho, když přišel k moři.
Quaero num quis ante te tam fuerit nefarius qui id fecerit, … (Cic. Vatin. 22)
Ptám se, zda byl někdo před tebou tak bezbožný, že to udělal,…
Tento jev se někdy označuje jako tzv. Reuschovo pravidlo. 

Přehled obvyklých konstrukcí
Věta řídící v konjunktivu
věta hlavní	věta řídící	věta vedlejší ve druhé závislosti	
čas hlavní	konj. préz., opisný konj. na -urus sim (současnost, následnost)	konj. préz. (současnost)	
		konj. pf. (předčasnost)	
	konj. pf. (předčasnost)	konj. impf. (současnost)	
		konj. plpf. (předčasnost)	
čas vedlejší	konj. impf., opisný konj. na -urus essem (současnost, následnost)	konj. impf. (současnost)	
		konj. plpf. (předčasnost)	
	konj. plpf. (předčasnost)	konj. impf. (současnost)	
		konj. plpf. (předčasnost)	
Věta řídící v infinitivu
věta hlavní	věta řídící	věta vedlejší ve druhé závislosti	
čas hlavní	inf. préz., inf. futura, ptc. préz, ptc. fut.	konj. préz. (současnost)	
		konj. pf. (předčasnost)	
	inf. pf., ptc. pf.	konj. impf. (současnost)	
		konj. plpf. (předčasnost)	
čas vedlejší	inf. préz., inf. fut., ptc. préz., ptc. fut.	konj. impf. (současnost)	
		konj. plpf. (předčasnost)	
	inf. pf., ptc. pf.	konj. impf. (současnost)	
		konj. plpf. (předčasnost)	
Méně často se ve druhé závislosti vyskytuje vyjádření následnosti ve větě vedlejší vzhledem k větě řídící. Pokud je třeba tento vztah vyjádřit, použije se standardní prostředek pro vyjádření následnosti, tj. participium futura aktiva s konjunktivem prézentu slovesa esse po čase hlavním nebo s konjunktivem imperfekta slovesa esse po čase vedlejším.
… [Posidonius] adfert, Rhodium quendam morientem sex aequales nominasse et dixisse, qui primus eorum, qui secundus, qui deinde deinceps moriturus esset. (Cic. div. 1, 64)
Poseidonios uvádí, že když jeden Rhoďan umíral, jmenoval šest vrstevníků a řekl, kdo z nich umře první, kdo druhý a jak budou následovat další.
Rozhodující je vztah následnosti děje věty vedlejší vzhledem k větě řídící, nikoliv k větě hlavní celého souvětí. Všechny děje vedlejších vět v následujících příkladech mohou být následné vzhledem k hlavnímu predikátu dico. Mají však různé konjunktivy, protože vyjadřují vztah současnosti, předčasnosti a následnosti k větě řídící, která má formu akuzativu s infinitivem.
V0	V1	V2	
Dico
Říkám	me a te quaesiturum esse
že se tě zeptám	quid facias.
co děláš	
čas hlavní	následnost po ději věty hlavní (V0)	současnost s dějem věty řídící (V1)	
Dico
Říkám	me a te quaesiturum esse 
že se tě zeptám	quid feceris.
co jsi udělal	
čas hlavní	následnost po ději věty hlavní (V0)	předčasnost před dějem věty řídící (V1)	
Dico
Říkám	me a te quaesiturum esse
že se tě zeptám	quid facturus sis.
co budeš dělat.	
čas hlavní	následnost po ději věty hlavní (V0)	následnost po ději věty řídící (V1)	

Je třeba mít rovněž na paměti, že je-li v nezávislém souvětí futurum I ve větě hlavní i vedlejší, mají tyto děje mezi sebou vztah současnosti, nikoliv následnosti (viz indikativní souslednost časů). Kdyby souvětí
Et quidem se introiturum in urbem dixit exiturumque cum vellet. (Cic. Phil. 3, 27)
Řekl, že do města vejde a odejde z něj, když bude chtít.
bylo nezávislé, mělo by podobu:
Dixit: „introibo in urbem exiboque, cum volam.“
Řekl: „Do města vejdu a odejdu z něj, když budu chtít.“
Způsobová závislost jako celek je spíše tendencí než univerzálním pravidlem. Existuje řada případů odchylných od základních pravidel. Volbu slovesného tvaru v daném kontextu mohou ovlivnit různé další faktory, např. zdůraznění vztahu děje k přítomnosti, zdůraznění protikladu fakt – ne fakt, ohled na celkovou výstavbu textu atd.
Použitá literatura
Ghiselli, Alfredo – Concialini, Gabriela. Il nuovo libro di latino – vol. I. Teoria. V ristampa. Bari : Laterza, 2002. 550 s. ISBN 88-421-0322-5.
Novotný, František. Základní latinská mluvnice. Vyd. 2., v H & H 1. Jinočany : H & H, 1992. 297 s. ISBN 80-85467-91-7.
Peňáz, Petr – Urbanová, Daniela. Syntax latinského souvětí. Pracovní text UKS FFMU.
Traina, Alfonso – Bertotti, Tullio. Sintassi normativa della lingua latina : teoria. 2. ed. Bologna : Cappelli Editore, 1993. 519 s. ISBN 88-379-0717-6.