Doplnění gramatiky 5. lekce (Bartoňkova skripta)
3. konjugace
Slovesa 3. konjugace jsou v 1. osobě indikativu prézentu aktiva zakončena -ō, v infinitivu prézentu aktiva -ere (proti zakončení -eō, -ēre u sloves 2. konjugace). Kmen těchto sloves je zakončen na souhlásku (tzv. souhláskové kmeny). Časujeme je podle vzoru legō, ere (kmen leg-). Mezi kmenem slovesným a osobními koncovkami stojí v jednotlivých osobách vkladné samohlásky i, e, u.
	aktivum:				
	sg.		pl.		
1.	leg-ō	čtu	leg-i-mus	čteme	
2.	leg-i-s	čteš	leg-i-tis	čtete	
3.	leg-i-t	čte	leg-u-nt	čtou	
	
	pasivum:				
	sg.		pl.		
1.	leg-or	jsem čten, 
čte se o mně	leg-i-mur	jsme čteni,
čte se o nás	
2.	leg-e-ris	jsi čten,
čte se o tobě	leg-i-minī	jste čteni,
čte se o vás	
3.	leg-i-tur	je čten,
čte se o něm	leg-u-ntur	jsou čteni,
čte se o nich	
Imperativ
Imperativ sloves 3. konjugace v 2. osobě singuláru tvoříme přidáním koncovky -e k prézentnímu kmeni slovesa; tvar pro 2. osobu plurálu se tvoří přidáním koncovky -te k slovesnému kmeni, rozšířenému o vkladnou samohlásku i.
2. os. sg.		2. os. pl.		
leg-e!	čti!	leg-i-te!	čtěte!	
Několik sloves 3. konjugace má nepravidelné tvary imperativu 2. osoby singuláru: 
dīc! „řekni!“ (dīcere „říkat“), dūc! „veď!“ (dūcere „vést“), fāc! „dělej!“ (facere „dělat“)
Infinitiv
Infinitiv prézentu aktiva sloves 3. konjugace tvoříme přidáním koncovky -re k prézentnímu kmeni slovesa, rozšířenému o vkladnou samohlásku e, infinitiv prézentu pasiva pak přidáním koncovky -ī ke kmeni slovesnému. Infinitiv prézentu pasiva 3. konjugace je odlišný od infinitivu prézentu pasiva ostatních konjugací, protože se v něm neobjevuje -r-.
aktivum		pasivum		
leg-e-re	číst	leg-ī	být čten	

4. konjugace
Slovesa 4. konjugace jsou v 1. osobě indikativu prézentu aktiva zakončena -iō, v infinitivu prézentu aktiva -īre. Kmen těchto sloves je zakončen -ī (tzv. ī-kmeny). Časujeme je podle vzoru audiō, īre (kmen audī-). Ve třetí osobě plurálu aktiva i pasiva vkládáme mezi kmen slovesa a osobní koncovku samohlásku -u- (podobně jako ve 3. konjugaci).

	aktivum:				
	sg.		pl.		
1.	aud-i-ō	slyším	aud-ī-mus	slyšíme	
2.	aud-ī-s	slyšíš	aud-ī-tis	slyšíte	
3.	aud-i-t	slyší	aud-i-u-nt	slyší	
	
	pasivum:				
	sg.		pl.		
1.	aud-i-or	jsem slyšen	aud-ī-mur	jsme slyšeni	
2.	aud-ī-ris	jsi slyšen	aud-ī-minī	jste slyšeni	
3.	aud-ī-tur	je slyšen	aud-i-u-ntur	jsou slyšeni	
Imperativ
Imperativ sloves 4. konjugace v 2. osobě singuláru odpovídá slovesnému kmeni; tvar pro 2. osobu plurálu se tvoří přidáním koncovky -te ke kmeni slovesa.
2. os. sg.		2. os. pl.		
aud-ī!	slyš!	aud-ī-te!	slyšte!	
Infinitiv
Infinitiv prézentu aktiva sloves 4. konjugace se tvoří přidáním koncovky -re ke kmeni slovesa, infinitiv pasivní pak přidáním koncovky -rī k témuž kmeni (podobně jako u sloves 1. a 2. konjugace).
aktivum		pasivum		
aud-ī-re	slyšet	aud-ī-rī	být slyšen	

Imperfektum sloves 3. a 4. konjugace
Indikativ imperfekta sloves 1. a 2. konjugace se tvoří vsunutím -bā- mezi slovesný kmen a osobní koncovku. U sloves 3. a 4. konjugace se před tuto příponu přidává vsuvný vokál -ē-, tedy -ēba-.
Přehled časování všech konjugací
aktivum:				
	singulár				
1.	laudā-ba-m
chválil jsem	monē-ba-m
napomínal jsem	leg-ē-ba-m
četl jsem	audi-ē-ba-m
slyšel jsem	
2. 	laudā-bā-s	monē-bā-s	leg-ē-bā-s	audi-ē-bā-s	
3. 	laudā-ba-t	monē-ba-t	leg-ē-ba-t	audi-ē-ba-t	

	plurál				
1. 	laudā-bā-mus	monē-bā-mus	leg-ē-bā-mus	audi-ē-bā-mus	
2. 	laudā-bā-tis	monē-bā-tis	leg-ē-bā-tis	audi-ē-bā-tis	
3. 	laudā-ba-nt	monē-ba-nt	leg-ē-ba-nt	audi-ē-ba-nt	
					
pasivum:				
	singulár				
1. 	laudā-ba-r
byl jsem chválen	monē-ba-r 
byl jsem napomínán	leg-ē-ba-r
byl jsem čten,
četli mě	audi-ē-ba-r
byl jsem slyšen	
2. 	laudā-bā-ris	monē-bā-ris	leg-ē-bā-ris	audi-ē-bā-ris	
3. 	laudā-bā-tur	monē-bā-tur	leg-ē-bā-tur	audi-ē-bā-tur	
	plurál				
1. 	laudā-bā-mur	monē-bā-mur	leg-ē-bā-mur	audi-ē-bā-mur	
2. 	laudā-bā-minī	monē-bā-minī	leg-ē-bā-minī	audi-ē-bā-minī	
3. 	laudā-ba-ntur	monē-ba-ntur	leg-ē-ba-ntur	audi-ē-ba-ntur	

Futurum sloves 3. a 4. konjugace
Slovesa 3. a 4. konjugace tvoří budoucí čas v 1. os. sg. aktiva i pasiva příponou -a-, v ostatních osobách příponou -e-/-ē-, které vkládáme mezi kmen prézentu a osobní koncovku.
Futurum sloves 3. a 4. konjugace končí na:
aktivum	-am	-ēs	-et	-ēmus	-ētis	-ent	
pasivum	-ar	-ēris	-ētur	-ēmur	-ēminī	-entur	
Přehled časování všech konjugací
	singulár				
1.	laudā-bō	monē-bō	leg-a-m	audi-a-m	
 	budu chválit, pochválím	budu napomínat, napomenu	budu číst, přečtu	budu poslouchat, uslyším	
2.	laudā-bi-s	monē-bi-s	leg-ē-s	audi-ē-s	
3.	laudā-bi-t	monē-bi-t	leg-e-t	audi-e-t	

plurál				
1.	laudā-bi-mus	monē-bi-mus	leg-ē-mus	audi-ē-mus	
2.	laudā-bi-tis	monē-bi-tis	leg-ē-tis	audi-ē-tis	
3.	laudā-bu-nt	monē-bu-nt	leg-e-nt	audi-e-nt	
	singulár				
1.	laudā-bo-r	monē-bo-r	leg-a-r	audi-a-r	
	budu (po)chválen	budu napomínán,
budu napomenut	budu (pře)čten	budu (u)slyšen	
2.	laudā-be-ris	monē-be-ris	leg-ē-ris	audi-ē-ris	
3.	laudā-bi-tur	monē-bi-tur	leg-ē-tur	audi-ē-tur	
	plurál				
1.	laudā-bi-mur	monē-bi-mur	leg-ē-mur	audi-ē-mur	
2.	laudā-bi-minī	monē-bi-minī	leg-ē-minī	audi-ē-minī	
3.	laudā-bu-ntur	monē-bu-ntur	leg-e-ntur	audi-e-ntur	

Přehled konjugací
Příslušnost slovesa ke konjugaci poznáme podle zakončení 1. os. sg. indikativu prézentu aktiva a infinitivu prézentu aktiva. Tyto informace najdeme ve slovníku.
	1. konjugace	2. konjugace	3. konjugace	4. konjugace	
1. os. sg. ind. préz. akt. 	-ō	-eō	-ō	-iō	
inf. préz. akt.	-āre	-ēre	-ere	-īre	
příklad	laudō, āre
narrō, āre	moneō, ēre
videō, ēre	legō, ere
parcō, ere	audiō, īre
oboediō, īre	
U deponentních sloves je to stejné, místo aktivních tvarů jsou příslušné tvary pasivní:
	1. konjugace	2. konjugace	3. konjugace	4. konjugace	
1. os. sg. ind. préz. akt. 	-or	-eor	-or	-ior	
inf. préz. akt.	-ārī	-ērī	-ī	-īrī	
příklad	hortor, ārī	vereor, ērī	loquor, ī	blandior, īrī	

Konjunktiv imperfekta ve větách obsahových žádacích a účelových
Konjunktivy se používají v řadě vedlejších vět. Latina má celkem 4 konjunktivy. Užití určitého konjunktivu v určitém typu věty se často řídí podle tzv. souslednosti časů. Znamená to, že je rozhodující, jaký čas je ve větě hlavní. 
V této lekci se zmiňují věty obsahové žádací (např. „Prosil jsem tě, abys to udělal.“) a účelové (např. „Přišel jsem, abych to viděl na vlastní oči.“). Z teoretického pohledu se liší, v praxi ale vypadají stejně (mají stejné spojky a konjunktivy). Lze v nich použít dva konjunktivy – konjunktiv prézentu a konjunktiv imperfekta – podle toho, jaký čas je ve větě hlavní. Protože zatím známe jen konjunktiv imperfekta, budeme se zabývat jen jednou půlkou a druhou doplníme později.
Konjunktiv imperfekta můžeme použít pouze v případě, že ve větě hlavní je minulý čas (zatím známe jen indikativ imperfekta). Je-li ve větě hlavní prézens, futurum nebo imperativ, nelze v těchto větách konjunktiv imperfekta použít. V rámci souslednosti označujeme všechny minulé časy termínem časy vedlejší a prézens, futurum a imperativ termínem časy hlavní. 
Věty obsahové žádací 
Mezi tzv. věty obsahové žádací patří věty předmětné (tj. ty, které zastupují předmět slovesa věty hlavní) a podmětné (tj. ty, které zastupují podmět slovesa věty hlavní) s významovým odstínem přání, vůle, snahy, příkazu atd.
Typy sloves ve větě hlavní
Ve větě hlavní bývají slovesa následujících sémantických skupin 
•	slovesa, vyjadřující pobídku, radu, příkaz – hortor, suadeo, persuadeo, moneo, impero, praecipio ...
•	slovesa, vyjadřující prosbu, přání, žádost – rogo „prosím,žádám“, oro „prosím,žádám“, precor „prosím“, peto „žádám“, flagito „požaduji“, opto „přeji si“...
•	slovesa s významem „starat se, snažit se, usilovat o něco, způsobovat“ – curo, video, provideo, consulo „starám se“, caveo „dávám si pozor“, facio, efficio „způsoboji“, operam do, enitor „snažím se“, …
•	slovesa s významem „dovolit, přistoupit na co, dosáhnout čeho“ – obtineo „dosahuji“, do „dávám, obdařuji“, impetro „dosahuji“, concedo „připouštím, dovoluji“, ...
Spojky
Ve větách obsahových žádacích se používají spojky
ut „aby“ (pro kladnou větu žádací)
nē „aby ne“ (pro zápornou větu žádací)
Konjunktivy
Ve větách obsahových žádacích se používají konjunktivy pro současnost podle pravidel o souslednosti časů, tedy:
Věta hlavní	Věta vedlejší 	
čas hlavní
(prézens, futurum, imperativ)	konjunktiv prézentu	
čas vedlejší
(všechny časy minulé)	konjunktiv imperfekta	
Na rozdíl od latiny se v češtině ve větě vedlejší užívá kondicionál (podmiňovací způsob) bez ohledu na čas ve větě hlavní. Rozdíly ve vidu českého slovesa se při překladu do latiny nijak neprojevují.
Peto puerum, ut id agat. 	Prosím chlapce, aby to dělal / udělal.	
Peto puerum, ne id agat. 	Prosím chlapce, aby to nedělal.	
Petebam puerum, ut id ageret.	Prosil jsem chlapce, aby to dělal / udělal.	
Petebam puerum, ne id ageret.	Prosil jsem chlapce, aby to nedělal.	
Věty příslovečné účelové
Věty příslovečné účelové vyjadřují účel, kvůli jehož dosažení se odehrává děj věty hlavní. nezastupují předmět ani podmět, ale příslovečné určení. Tím se liší od vět obsahových žádacích.
Používají se v nich stejné spojky a konjunktivy jako ve větách obsahových žádacích. Hlavní věta může obsahovat odkazovací výrazy idcirco, eo, ob eam causam, propterea „proto“.
Spojky
Ve větách účelových se používají spojky
ut „aby“ (pro kladnou větu účelovou)
nē „aby ne“ (pro zápornou větu účelovou)
Konjunktivy
Ve větách účelových se užívá konjunktiv prézentu a konjunktiv imperfekta podle stejných pravidel jako ve větách obsahových žádacích.
Věta hlavní	Věta vedlejší 	
čas hlavní
(prézens, futurum, imperativ)	konjunktiv prézentu	
čas vedlejší
(všechny časy minulé)	konjunktiv imperfekta	
Např.:
Veniebam, ut puellam salutarem.	Přicházel jsem, abych pozdravil dívku.	
POZOR!
Českému „aby“ mohou v latině odpovídat různé věty a konstrukce. Zatím je neznáme, ale v budoucnosti nebude možné překládat automaticky každé české „aby“ vedlejší větou s ut nebo nē.