2.1. Litevské konsonanty (souhlásky)
2.1.1. Znělé a neznělé konsonanty 
j	l	m	n	r	b	d	g	z	ž	h	v	c	č	
–	–	–	–	–	p	t	k	s	š	ch	f	dz	dž	
buvo (byl)	tu	       seka (sleduje)	šilas (bor)	  
puvo (hnil)	du (dva)     sega (zapíná)	žilas (šedivý)

Asimilace:	b, d, g, z, ž ↔ p, t, k, s, š
	znělost → neznělost
	dirba (pracuje) → dirbti [dirpti]	mezga (plete) → megzti [meksti]
	auga (roste) → augti [aukti]		veža (veze) → vežti [vešti]
	neznělost → znělost
	suka (kroutí) → sukdavo [sugdavo]	lipa (leze) → lipdavo [libdavo]
	neša (nese) → nešdavo [neždavo]	tiesė (kladl) → tiesdavo [tiezdavo]

2.1.2. Měkké a tvrdé konsonanty (palatalizace)
Všechny litevské konsonanty mohou být měkké a tvrdé. Výjimku tvoří „j“ – je vždy měkké.
Poziční tvrdost:
	Konsonant je tvrdý před zadními vokály (včetně dvojhlásek ai, au, uo; al, am, an, ar; ul, um, un, ur)
		C + V(a) → CV(a)
	garas (pára), vaikas (dítě), šaunus (šikovný), baltas (býlý), kula (mlátí), dulka (práší se), purvas (bláto), duona (chleb), šoka (tančí), rodo (ukazuje)

Poziční měkkost:
Konsonant je měkký před předními vokály (včetně dvojhlásek ei, ie; el, em, en, er; il, im, in, ir)
	C + V(i) → C'V(i)
	pilis (hrad), pilti (lít), pirmyn (do předu), pienas (mléko), mes, nešė (nesl), neis (nepůjde), nervinti (znervozňovat), nėrė (ponořil se), dėdė (stríc)

Nepoziční měkkost
Konsonant může být měkký také před zadním vokálem (včetně dvojhlásek ai, au, uo; al, am, an, ar; ul, um, un, ur). Tuto měkkost označujeme pismenem „i“ mezi konsonantem a vokálem.
C + V(a) → C'iV(a)
	(kaulų) → kiaulių
	(rašau) → rašiau

Písmeno „i“ je znakem pro samohlásku [i], eventuálně znakem pro palatalizaci (měkkost) souhlásky. Jako znak pro palatalizaci se toto písmeno „nečte“, jen změkčuje před ním stojící souhlásku. Příklady:

„i“ jako vokál: pilis (hrad), tu esi (ty jsi), Čekija, pirmas (první), pilkas (šedý), istorija (historie)
„i“ jako znak pro palatalizaci: šiaurė [š´æure:] (sever), kiaulė [k´eule:] (svině), liaudis [l´æudis] (národ), liūdnas [l´u:dnas] (smutný), siūlas [s´u:las] (nit)
„i“ jako vokál a „i“ jako znak pro palatalizaci se nikdy nevyskytují ve stejných pozicích: 
1)	„i“ jako znak pro palatalizaci nikdy není na začátku a na konci slova; v těchto pozicích má „i“ vždy funkci vokálu (např. istorija, tu esi)
2)	„i“ jako vokál se nikdy nevyskytuje mezi konsonantem a vokálem; v těchto pozicích je „i“ vždy znakem pro palatalizaci (např. šiaurė, siūlas).
Existuje několik výjimek:
a)	Kombinace „konsonant + ie“, např. pienas (mléko), miegas (spánek). „i“ je zde součásti dvojhlásky „ie“, nikoliv znakem pro palatalizaci.
b)	Při setkání dvou vokálů na hranici slabik čteme „i“ jako vokál, např., šiitas [ši-i-tas] (větev muslimů), pianinas [pi-a–ni-nas] (piáno).

Cvičení. Určete, zda písmeno i označuje v následujících slovech vokál nebo znak pro palatalizaci.
1. ilgas (dlouhý), 2. toli (daleko), 3. žiaurus (krutý), 4. šilta (teplá), 5. pliaupia („hodně prší“), 6. meilė (láska), 7. kiaušas (temeno), 8. siūlo (nabízí), 9. jis (on), 10. pilnas (plný), 11. žiogas (kobylka), 12. žiema (zima), 13. sriuba (polévka), 14. sliekas (žížala), 16. kirmėlė (housenka).

Palatalizace konsonantních skupin
Měkkost „se promítá“ na celou konsonantní skupinu v slabice:
šnekėti (hovořit), gandrelis (malý čáp), pliaupti (hodně pršet)

č dž v litevštině
Nepoziční měkkost „t“ a „d“ způsobila vznik afrikát č dž: skaiťau* →skaičiau, leiďa*→leidžia

Příklady proměn t→č a d→dž při ohýbání slov:

žaltys (užovka); gaidys (kohout):
N. žaltys	gaidys
G. žalčio	gaidžio
D. žalčiui	gaidžiui
A. žaltį		gaidį

skaityti, skaito skaitė (číst); gydyti, gydo, gydė (léčit) – minulý čas:
aš 	skaičiau	gydžiau
tu 	skaitei		gydei
jis, ji 	skaitė		gydė

2.2. Litevská slabika
Litevská slabika povinně obsahuje alespoň jeden vokál. Z toho vyplývá, že dvojhlásky a jednotky „konsonant + vokál“ (al, am, an, ar, ...) také můžou vytvářet slabiky. Samotný konsonant slabiku netvoří. Slabika je dlouhá, pokud obsahuje dlouhý vokál, dvojhlásku nebo jednotku „konsonant + vokál“. Slabika je krátká, pokud obsahuje krátký vokál.