Konjunktivy od perfektního kmene: 	konj. pf. a plpf.

Konj. pf. akt.: 	pf. kmen + příslušná koncovka (erim, eris, erit, erimus, eritis, erint) 
•	až na 1. sg. jsou koncovky shodné s ind. fut. II. ak.
konj. perf.				ind. fut. II.
deleverim ať jsem pochválil		delevero až pochválím
deleveris ať jsi pochválil		deleveris až pochválíš

Konj. pf. pas.: 	ptc. pf. pas. + konj. préz. od slovesa esse 

deletus sim ať jsem byl zničen
deletus sis ať jsi byl zničen

-	v hlavních větách konjunktiv perfekta vyjadřuje:
a/ přání splnitelné v minulosti	utinam (ne) deleveris! 	ať/kéž jsi (ne)zničil!
b/ zákaz 2. os., zejména dokonavý	ne deleveris! 		neznič!
c/ možnost dokonavou 		(non) deleveris	snad bys (ne)zničil
-	překládá se tedy 
a/ částicí ať/kéž ve spojení s indikativem minulého času dokonavých sloves, 
b/ imperativem, zejména dokonavým, 
c/ kondicionálem přítomným ve spojení s jistotně modální částicí snad.

Konj. plpf. akt.:	pf. kmen + koncovky (issem, isses, isset, issemus, issetis, issent)
•	lze říci, že se jednoduše k inf. pf. připojí osobní koncovka
konj. plpf. delev-isse-m byl bych zničil

Konj. plpf. pas.:	ptc. pf. pas. + konj. ipf. od slovesa esse 

deletus essem byl bych býval zničen
-	ve větách hlavních konjunktiv plusquamperfekta vyjadřuje:
a/ přání nesplnitelné v minulosti	utinam (ne) delevisses!	kéž bych (ne)byl (z)ničil
b/ neskutečnost v minulosti 	(non) delevisses		(ne)byl bych (z)ničil
-	překládá se kondicionálem minulým, v případě přání doprovázeným částicí kéž (utinam)

Tedy: 	Perfektní systém lat. slovesa je přesnou obdobou prézentního systému:
		Ind. pf., plpf. a fut. II. vyjadřují v poměru k ind. préz., ipf. a fut. I. předčasnost.
		Konj. pf. a plpf. mají často stejné fce jako konj. préz. a ipf., jenže v minulosti.
		(viz příklady ve skriptech s. 112)

Použití konj. pf. a plpf.:

A)	ve větách hlavních

1)	věty přací: přání splnitelné X nesplnitelné
přítomnost: 	konj. préz. X konj. ipf. („ať chválím X kéž bych chválil“)
minulost: 	konj. pf. X konj plpf. („ať jsem chválil X kéž bych byl chválil“)

2)	věty žádací: 	vyjádření příkazu a zákazu pomocí konj. préz. (lekce 9) a konj. pf. (význam 
téměř stejný, konj. préz. je častější, konj. pf. vyjadřuje snad jen větší důraz na 
zákaz; pro kladný příkaz se konj. pf. užívá jen výjimečně)

3)	věty hlavní nevyjadřující skutečnost: rozdíl potencialita (možnost) X irealita (neskutečnost)

potencialita: 	v přítomnosti či budoucnosti se klade místo čes. slovesa 
nedokonavého konj. préz., místo čes. slovesa dokonavého konj. pf.

			irealita: 	pokud hovoříme o přítomnosti, klademe konj. ipf., pokud o minulosti, 
klademe konj. plupf. 

			Tedy: U potenciality se řídíme videm, u ireality časem (na vidu zde nezáleží).

B)	ve větách vedlejších

1)	věty účelové: 	po hl. čase konj. préz., po vedl. čase konj. ipf. (spojky ut a ne)
Oro, ut venias. 		„Prosím, abys přišel.“
Orabam, venires.		„Prosil jsem, abys přišel.“
-	bývají uvozeny spojkou ut/ne
-	konjunktiv ve vedlejší větě se řídí indikativem věty hlavní: je-li ve VH indikativ futura nebo prézentu, je ve VV konjunktiv prézentu; je-li ve VH indikativ imperfekta nebo perfekta, je ve VV konjunktiv imperfekta.

2)	věty podmínkové: nedok. přítom. potencialita	– konj. préz (Si tecum loquar, omnia tibi narrem.)
dok. přítomná potencialita	– konj. pf. (Si te viderim, omnia tibi dixerim.)
jakákoli přítomná irealita	– konj. ipf. (Si pecuniam haberem, illum librum emerem.)
jakákoli minulá irealita	– konj. plpf. (Si pecuniam habuissem, illum librum emissem.)
-	bývají uvozeny spojkou si, v záporu nisi;
-	mohou být:
a/ reálné: ve VH i VV je indikativ příslušných časů: VH indikativ futura, prézentu, imperfekta, perfekta; ve VV indikativy stejných časů, pokud jsou děje současné; pokud děj věty vedlejší předchází ději věty hlavní, objevují se ve vedlejších větách indikativy futura II., plusquamperfekta, eventuálně perfekta; 
b/ potenciální: ve VH i ve VV je konjunktiv podle vidu českého slovesa: konjunktiv prézentu, pokud se jedná o potencialitu nedokonavou, konjunktiv perfekta, pokud se jedná o potencialitu dokonavou; poznáme je podle jistotně-modálního příslovce snad, asi;
c/ ireálné: ve VH i ve VV je konjunktiv podle času: pro irealitu přítomnou (odpovídá jí v češtině kondicionál přítomný prostý) užíváme konjunktivu imperfekta, pro irealitu minulou (v češtině jí odpovídá kondicionál minulý) užíváme konjunktivu plusquamperfekta.

3)	věty časové: cum historicum (jinde se konj. nepoužívá)
při současnosti konj. ipf., při předčasnosti konj. plpf.
Cum venirent, multi eum salutabant. 		„Když přicházel, mnozí jej zdravili.“
Cum venisset, multi eum salutaverunt/salutabant. 	„Když přišel, mnozí jej pozdravili/zdravili.“
-	bývá uvozena spojkou cum, v záporu cum non;
-	ve větě hlavní je indikativ minulého času: imperfektum nebo plusquamperfektum; ve větě vedlejší vyjadřuje konjunktiv imperfekta děj současný s dějem věty vedlejší, konjunktiv plusquamperfekta děj předčasný před dějem věty vedlejší;
-	oba konjunktivy překládáme indikativem minulých sloves: konjunktiv imperfekta indikativem minulých sloves nedokonavých, konjunktiv plusquamperfekta indikativem minulých sloves dokonavých.

4)	nepřímé otázky 	(budeme o nich mluvit později)