Formální prostředky poezie: figury a tropy

Podstatnou vlastností slovních figur je skutečnost, že se při jejich užití nemění význam slov, 
která figuru vytvářejí X tropy fungují na principu přenášení významu.

Figury
= esteticky účinné kombinování hlásek a slov 
: zdůrazňují nějaké obsahové poselství 

1.	Figury vzniklé hromaděním
: hromadit se můžou zvuky, slova, struktury, významy

a)	hromadění zvuků
Homoioteleuton 
= předstupeň rýmu, opakování koncových slabik vět, syntaktických celků, zvláštní případ 
homoioptoton (= opakování pádových koncovek; srov. gramatický rým – dcerám, kočkám, omáčkám)

Aliterace 
= opakování stejné hlásky nebo skupiny hlásek na začátku dvou nebo více sousedních slov nebo slovních skupin (náslovný rým)
•	prázdná prestiž v prach se plazí		
           hlaholně nad hladem hloubá
           nikoho než nás nebolí (E. Bass)
•	Nade mnou kolo — kůl — kostlivec — lebka bledá… (K. H. Mácha)

Paronomázie (parecheze) 
= hromadění slov zvukově shodných nebo velmi podobných (odvozených od téhož kmene)
•	V číši času
•	div divoucí (figura etymologica)
•	Hej holky hejbejte se rejděte rejdivý rej (V+W) 

Polyptoton 
= opakování téhož slova v různých mluvnických tvarech (srov. homoioptoton)
•	večerní máj, byl lásky čas.
      Hrdliččin zval ku lásce hlas,
      kde borový zaváněl háj.
      O lásce šeptal tichý mech;
      kvetoucí strom lhal lásky žel
      svou lásku slavík růži pěl (K. H. Mácha)

Epizeuxis 
= opakování stejných slov bezprostředně za sebou
•	Proč za ty ruce, za ty ruce
tak málo se platí?
•	Plavovlasá země
se vzdouvá, se vzdouvá.
Slunečními řetězy zavěšena
se houpá, se houpá. (V. Závada)

Anafora
= opakování slova na začátku metrických celků (veršů, poloveršů, strof)
•	Člověku dáno je, že jak jde čas, všechno je horší,
      vždy že se dočká dne, kdy tak či tak stihne ho smrt.
      Člověku dáno je, že rodí se nahý a nahý
      k matce se vrátí a z jmění svého si nevezme nic.
     Člověku dáno je, že změní se, zpráchniví v zemi,
      že se, ubožák v popel postupně rozpadne zas.
•	Darmo, řeko, tvoje lkání,
darmo tmavou nocí zní… (K. H. Mácha)

Epifora
= opakování stejného slova na konci celků (veršů)
•	Tenť bude, praví, tak šťastný,
a ještě jednou šťastný.
•	Přicházím k Tobě. Jaké to máš vlasy!
Tak těžké, vonné, sametové vlasy. (K. Toman)

Epanastrofa
 = opakování slova (slovního spojení) na konci verše a na začátku dalšího
•	i po smrti, rybáři, vidíte na svoje moře,
na svoje moře, kde žijete krásně a sami
•	Vybíral jsem celé plástve,
celé plástve černého medu … (M. Florian)

Některé figury jsou založeny na zvukovém, akustickém účinku hláskových kombinací, který přispívá k emocionální atmosféře:

Onomatopoie 
	= zvukomalba; nakupení určitých hlásek ve verši tak, aby vyvolaly dojem reálného zvuku
•	Vyvalily se vlny zdola,
roztáhnuly se v šírá kola;
a na topole podle skal
zelený mužík zatleskal. (K. J. Erben)

Eufonie 
	= libozvučnost; umělecky působivé uspořádání hlásek nebo skupiny hlásek na základě 
	jejich opakování (především kombinace s převahou samohlásek, dvojhlásky OU 
	a souhlásky L)

Kakofonie
	= nelibozvučnost; především souhláskové shluky s velkou frekvencí souhlásek S, Š, R, Ř 
•	Malověrní Čas kostižerný
jí jenom krásu dal
a z polí stenných křik iluminoval
kamenné texty portálů a zdí. (F. Halas)
Asonance 
= souzvuk koncových samohlásek na konci veršů 
•	Čí jsou to ovečky,
co se v horách pasou?
To jsou Janíkovy,
co ho věšet budou. (z lidové poezie)
Aliterace  

b)	hromadění struktur
Paralelismus 
= hromadění stejných syntaktických struktur a významů (na pomezí mezi figurami a tropy)
•	Do třetice musím též krčmy vzpomenouti,
k ní jsem celý život lnul, k ní chci vždycky lnouti.
= druh přirovnání, kladoucí jevy volně vedle sebe – obdobná gramatická, rytmická nebo 
tematická výstavba veršů nebo úseků
•	Spanilý stvol zdvihl číšku,
plnou medu,
kůň zdvihl hlavu s nozdrami,
plnými krve,… (O. Mikulášek)

Antiteze
 = protikladné vyjádření 
•	Zatímco si moudrý muž, je-li mudrc pravý,
skálu zvolí za základ, obydlí když staví,
já se hlupák podobám plynoucímu toku,
který mění krajinu na každičkém kroku.
= přirovnání protikladem (obraz, popření, cílový obraz)
•	Nezhaslo slunce, ale umřel člověk. (K. Toman)

(Paralelismus a antiteze se mohou projevovat na velmi malém prostoru, ale mohou fungovat také na úrovni celých strof, nebo i na vyšší úrovni, třeba jako paralelismus mezi strofami: Čelakovský.)
Chiasmus 
= typ paralelismu, zkřížené postavení odpovídajících si slov (řecké písmeno χ)
•	morte bona morior, dulci nece necor.
smrtí krásnou umírám, sladkou ranou padám.

c)	hromadění významů
Pleonasmus 
= nadbytečné seskupení souznačných nebo významově blízkých slov
(hromadění slov podobného významu, často v té podobě, že význam přívlastku je obsažen ve slově, ke kterému patří; známé především jako stylistický nešvar, především v publicistickém stylu, ale může být i básnickým prostředkem: většinou pleonastické přívlastky – epiteta, viz níže)
•	hlavní protagonista, notoricky známý
po modrém blankytu bělavé páry hynou
•	Hornické děti jdou si hrát
a já jsem slepý a já je nevidím… (V. Závada) 

Tautologie 
= dvojí či víceré vyjádření téže věci
•	Nevesely, truchlivy,
 jsou ty kraje vodní,
v poloutmě a v polousvětle
mine tu den po dni

: protějškem tautologie je figura zvaná oxymóron (spojení slov, která si logicky odporují: třeskuté ticho; Mrtvé milenky cit, zbortěné harfy tón)

Amplifikace (gradace) = stupňování, zesilování nebo zeslabování hromaděných významů
: klimax = pojmenování nebo motivy seřazené podle významu tak, aby měly 
     vzestupnou tendenci (pochod, útok, vítězství slávy života)
•	Zpíval, že bude, až bude,
že bude stále perutný
 a ještě perutnější, ba nejperutnější z perutnatců. (L. Kundera)
: antiklimax = pojmenování nebo motivy seřazené podle významu tak, aby měly 
sestupnou tendenci 
(z tisícerých pokřiků, hvizdů, hlesů)

(Podobně jako paralelismus a antiteze může fungovat na velmi malém prostoru, ale i na úrovni celé básně.)

2.	Figury syntaktické

Hyperbaton 
= neobvyklý pořádek slov; většinou inverze, čili přehození, postpozice přívlastku
(souhrnný název pro figury založené ve změně přirozeného slovosledu)

Anastrofa
= inverze, obrácení obvyklého pořádku slov (lyry zvuk)
•	Miláčku, ty máš v ústech zralou třešni!
   	 Jak chutná ti? (V. Nezval)
Enallagé 
= odchylka od gramatické normy, záměna v syntaktickém připojování větných členů
•	hesterna felicitate pugnae ferox (Livius) = bujným včerejším štěstím v bitvě: místo štěstím ve včerejší bitvě
•	victoria Romana militum = římské vítězství vojáků: místo vítězství římských vojáků

plurál maiestatis = majestátní, královský plurál 
      (tímto způsobem dává mluvčí najevo vážnost svého postavení)
plurál academicus 

historický prézens (slouží k oživení vyprávění)

Asyndeton 
= bezespojkové připojování slov a vět
•	A byla cesta nížinou, přes vody, luka, bažinou

Polysyndeton 
= nadbytečné hromadění spojek
•	a stráně zastřené a vzhůru cesta sivá
a soumrak májový

Parenteze 
= závorka, vsuvka (doplnění významového celku vložením nové myšlenky)
•	by láska tvá tě šťastnou učinila,
by vášeň – vášeň je-li to – tě nikdy nezlomila
•	Ač plakala a rty se chvěly (zpozdilá), připravila se k noci… (A. Sova)

Hendiadys 
= souřadné spojování dvou výrazů, které nejsou obsahově souřadné, ale jeden je určením druhého (dvě jména místo spojení jména a přívlastku)
•	hněv horníka z Beskyd a z hor – místo z beskydských hor

Zeugma 
= totéž slovo náleží dvěma větám nebo větným členům, ale přesně se hodí jen k jednomu 
z nich (smíšení vazeb; běžná gramatická chyba spíš než stylistická figura)
•	pro i proti návrhu
•	A tak jsem poprvé osobně viděla a mluvila s tak slavným člověkem.

Elipsa 
= výpustka; vynechání nepodstatných částí výpovědi
•	tělo jeho – skála na skále ležící (vynecháno je jako)
•	Pane, vy kulháte na levou!
A myslíte, kosíčku, že vy ne? (K. Kapoun)

Tropy
: básnické ozdoby založené (na rozdíl od figur) na přenášení významu 
: jednotlivé typy tropů se liší charakterem a typem přenášení významů
: použití tropů bylo v antické rétorice pociťováno jako znak vysokého stylu
: čtyři základní tropy: metafora, metonymie; symbol; epiteton 
(poslední dva jsou k tropům řazeny jen někdy)

Metafora
= je přenesení významu (pojmenování nějaké věci jinou věcí) na základě podobnosti (vnější či vnitřní); je to vlastně eliptické přirovnání
•	smutek vzkvétá
•	havraní vlasy (metafora) = vlasy černé jako havran (přirovnání)
vlasy = comparandum 
černé = tertium comparationis (kvalita společná srovnávaným věcem)
jako havran = comparatum
(určete princip vzniku následujících metafor: 
•	týkající se tvaru nebo struktury – zub pily
•	týkající se rozsahu nebo množství – kapka štěstí
•	týkající se funkce – hlava rodiny
•	týkající se místa nebo polohy – čelo postele)
: personifikace = druh metafory, kdy se přenáší vlastnosti živé bytosti na neživou věc a abstraktní pojmy
•	sen za snem přicházel
•	Na stole světlo
boxuje s noční můrou.
A po dvoře chodí vítr
jako chlap (K. Biebl)
: synestézie = zaměňují se počitky různých smyslů; jeden smysl přebírá funkci jiného smyslu 
•	žhavý rytmus
•	tvůj zrak, jenž medem voní

•	Šum žárem umdlený na větve tíhou naleh
a visel bez hnutí, co v teskných intervalech
les dýchal přitisklý a potu hořký příval
z rozprsklých zelení mu hrubou vůni splýval. (O. Březina)

Metonymie
= přenesení významu na základě věcné souvislosti 
•	královna Koloběžka (souvislost mezi člověkem a věcí, která je pro něj typická)
•	číst Homéra (souvislost mezi původcem a jeho dílem)
•	Na břehu moře maják do tmy hoří (J. Seifert) 
: záměna příčiny a účinku (její jazyk není nejvybranější)
: záměna obsahu za věc (vypil celou sklenici)
: záměna věci za místo jejího původu (Bílý dům)
: záměna vlastnictví nebo výrobku za majitele nebo autora (vykradli souseda)
Rozlišení mezi metaforou a metonymií je někdy obtížné, protože rozdíl mezi věcnou souvislostí a podobností nemusí být vůbec patrný. Věcná souvislost je vlastně jakýsi druh podobnosti, řekněme vnitřní, zatímco u metafory jde v zásadě o podobnost vnější. Můžeme však najít obojí.
Synekdocha 
= kvantitativní vztah mezi pojmenovávaným a pojmenováním – 4 typy:
1. pars pro toto – moje noha tam nevkročí; na voze hladové oči (J. Kainar)
2. totum pro parte – věděl o tom celý svět
3. species pro genere (druh za rod) – sytý hladovému nevěří
    : sytý a hladový je pojmenování stejného druhu člověka, výraz člověk je označením rodu
4. genus pro specie (rod za druh) – prsten s kamenem (démantem)

Hyperbola = nadsázka
•	Veranie – z mých přátel, jichž jsou celé
tisíce, příteli můj jediný –

Litotes 
= zjemnění – popření opačného pojmu (vyjádření představy výrazem na první pohled 
zmenšeným, ale ve skutečnosti někdy silnějším, než by byl původní výraz)
•	není zrovna nejchytřejší

Eufemismus = zeslabení významu
•	zesnul; kráčí zachmuřenou cestou; tam, odkud prý už není návratu
(zároveň i perifráze = vyjádření opisem; předmět nebo pojem nepojmenujeme přímo, ale vyjmenujeme jeho znaky)

Ironie = vyslovení pravého opaku toho, co máme na mysli
•	Ó Marku Tullie – ty, který hovoříš
výmluvněji než všichni Romulovi
potomci, i ti příští – Catullus
ti skládá svůj hold kulhavými slovy,
nejmizernější ze všech básníků
právě tak, jako ty jsi v celé zemi
génius mezi advokáty všemi.

Přechodné a zvláštní jevy tropiky	
Symbol (poněkud se vymyká, přesahuje rámec tropu)
= znázornění abstraktního pojmu konkrétním předmětem
: symbolická pojmenování mají doslovný a symbolický význam
: k symbolu lze přiřadit alegorii – vyprávění děje, který má zároveň doslovný i přenesený význam (jinotaj)
•	Skleněná lahvička, a lebka na vinetě
v mou duši vbodává svůj pohled příšerný.
Den ze dne s myšlénkou o onom lepším světě
já neznaboh se stávám více důvěrný

Epiteton
= básnický přívlastek, zdůrazňuje stálou nebo mimořádnou vlastnost
: někdy řazen k tropům – jde o přívlastky, u nichž nejde o vytčení nové vlastnosti, o zúžení, individualizaci pojmu, nejsou tedy „kvalifikující“
: epiteton constans (stálý) – vraný kůň, volooká Héra, Achilleus rychlý v běhu, jiskrnozraká Athéna
: epiteton ornans (obrazné, ozdobné pojmenování) – smaragdová tráva (místo zelená tráva)
: hranice mezi epitetem a kvalifikujícím přívlastkem – i mezi jednotlivými druhy epitet – může být labilní

Oxymóron
= spojení významově protikladných slov 
: zvláštní typ epiteta, kde je logický rozpor mezi lexikálním významem substantiva a adjektiva
•	černé světlo, mrtvé milenky cit, zbortěné harfy tón, teplo zhaslého plamene