Středa l4. prosince 1994
DISKUSE, POLEMIKY	Lidové noviny / 9

Karl Raimund Popper: Moc televize
Poslední esej filozofa „otevřené společnosti", jemuž krátce před smrtí (17. 9.1994) udělila Karlova univerzita čestný doktorát

Nemůžeme kárat dĕti za to, že dnes
tráví takové množství času u televizorů. K tomu závěru dospěl John
Condry ve studii Zlodějka času - nevěrná služebnice, v niž shrnul výsledky svého výzkumu masového
vlivu televize na dĕti. Není jejich vina, píše, že televize zfalšovala jejich
svět. Přitom nedává velkou naději do
budoucna: „Televize nezmizí. A není
pravděpodobné, že by se vyvinula
v přijatelný nástroj socializace dítěte."
Já bych to řekl jinak. Tak jako je
televize hnací silou špatného, mohla
by se stát hnací silou dobrého. To je
ovšem málu pravděpodobné. Příčina
je v tom, že je vůbec velice obtížné
stát se kulturní hnací silou dobrého.
Nebo jinak: Je snazší najít lidi, kteří
budou dvacet hodin denně vysílat
průměr či podprůměr než takové.
kteří dokáži na hodinu či dvě produkovat kvalitní program. A tím těžší je
produkovat programy, které budou
po dvacet hodin nejen atraktivní, ale
i vysoce kvalitní. A jak přibývá tele-
vizních kanálů a programů, je stále
obtížnější získat skutečné profesionály,
kteří dokáži produkovat zajímavé a hodnotné programy.
Senzační materiál
Tato integrálni potíž televizního mé-
dia je také zdrojem jeho úpadku.
Úroveň klesla proto, že televizní ka-
nály musí produkovat stále více ne-
hodnotného nebo prostě jen senzač-
ního materiálu, aby upoutaly svoje
diváky. Jenže senzační materiál je
stěží totéž, co dobrý materiál.
Mně však trápí ještě další problém.
Je příliš mnoho navzájem si konku-
rujících televizních kanálů. Oč sou-
těží? Přirozené o to, aby přivábily co
největší počet diváků, což určitĕ ne-
ní výchovný cil. Nezávodí o to, kdo
vyprodukuje lepší, morálně hodnot-
nější programy, jež povedou děti
k životu s mravní náplni
Co tedy dělat? Ohlédneme-li se na
historii televize, zjistíme, že v prv-
ních letech po svém vzniku byla vět-
šinou kvalitativně náročná. Existovaly dobré filmy a zajímavá témmata -
určité také proto, že v té době prak-
ticky neexistovala konkurence a po-
ptávka byla malá. V důsledku toho
producenti také pečlivěji vybírali
svoje programy.
Je poučné, jak dnes vidí odpověd-
ní televizní pracovnici problém své-
ho média. Před několika lety jsem se
v Německu setkal s ředitelem tele-
vizního vysílače, který si přišel se
svými spolupracovníky poslechnout
mou přednášku. Jméno raději zaml-
čím. Ředitelovy názory byly prosté
úděsné, ale on je přirozeně považo-
val za správné. Byl například skuteč-
ně toho názoru, že „lidem je třeba
nabízet to, co chtějí vidět". Jako by
bylo možné průzkumem sledovanosti zjistit, co si lidé přeji.
Lidé to tak chtějí
Z výsledků průzkumu sledovanosti
lze v nejlepším případě vyčíst, které-
mu z nabízených produktů dávají li-
dé při volbě přednost. Proto také ne-
říkají tato čísla nic o tom, co bychom
měli nebo určitě měli nabízet, a ani
zmíněný ředitel nemohl vědět, co by
si diváci vybrali, kdyby jim nabízel
něco jiného. Věřil samozřejmě pev-
nĕ. že volba je možná jediné na zá-
kladě existující nabídky, a jinou
možnost si nedovedl představit. By-
la to věru neuvĕřilelná diskuse, v je-
jímž závěru vyslovil dokonce názor,
že jeho pojetí se opírá o sám „princip
demokracie". Cítil se povinen kráčet
směrem, který považoval za demo-
kratický a jejž bvl schopen pochopit,
to jest směrem podle jeho názoru
„nejpopulárnějším".
Neexistuje samozřejmé demokra-
tický princip, který by ospravedlňo-
val jeho názor, že úroveň, hodnotu
nabízených programů je třeba neu-
stále snižovat, „protože lidé to tak
chtějí". To bychom pak totiž museli
jít všichni k čertu. Proklamovaným
cílem demokracie bylo odjakživa
zvyšováni celkové úrovně vzděla-
nosti, a názory zmíněného pána se
proto v žádném směru neshoduji se
starou demokratickou ideji zvyšová-
ní všeobecné vzdělanosti a vytvářeni
stále lepších příležitosti pro všech-

ny. Důsledkem populistického prin-
cipu naopak je, že se divákům nabí-
zejí stále horši programy a ti je ak-
ceptují jenom proto, že jsou
kořeněny a pepřeny různou chuťo-
vou přimĕsí, tj. násilím, sexem
a senzačností. Čím intenzivněji se
těchto příměsí používá, tím více jsou
lidé vychováváni k tomu, aby se do-
žadovali stále větších dávek.
   Toto je také nejprimitivnější způsob, jak vyvolat reakci diváků: Ne-
hledáme už složitá řešení, stačí vzít
hrst pepře a pěkně jím programy po-
sypat. A náš televizní ředitel si mys-
lí, že problém vyřešil. Jídlo je špatné,
takže je třeba víc a víc je kořenit. Ne-
ustalým zvyšováním dávek pepře
a soli se pokouší učinit nechutné po-
živatelným.
Televize formuje svět dětí
Když se objevily první televizní
programy, bylo mi asi čtyřicet. Do-
dnes si vzpomínám na prudký spor,
který jsem měl s jistou profesorkou
psychologie. Britská vláda ji pověři-
la průzkumern toho, zda televize
ohrožuje dĕti. Profesorka došla
k názoru, že televize je pro dĕti ne-
škodná. Myslím si ovšem, že se teh-
dy její soud opíral o programy cha-
rakteristické pro počáteční stadium
vývoje televize.
Britská vláda její názor převzala
a problém prostě zmizel. Jenže od té
doby se úroveň televizní nabídky po-
malu, ale jistě zhoršovala. A přinej-
menším ve Velké Británii se stale ví-
ce hromadí protesty proti násilí
a zločinnosti v televizních progra-
mech, jež mohou sledovat i děti. Dí-
ky těmto protestům se dokonce
nějaký čas dařilo tento trvale postu-
pující úpadek brzdit.
Před osmi lety zastávala nicméně
zminĕná profesorka ve svých před-
náškách názor, že my sami vychováváme k násilí, a protože proti to-
mu nic neděláme, situace se trvale
zhoršuje. Všechno jde tedy cestou
nejmenšího odporu, jako když tele-
vizní producent řeší své problémy
tím, že se prostĕ vyhýbá sebemen-
ším obtížím. Koření, o němž byla
řeč, je totiž pro ty, kdo jsou odpo-
vědni za televizi, nejsnadněji dostupným prostředkem k získaní diváků.
A když to diváky začne unavovat,
dávky se  prostĕ zvýší.
Inspirace k zločinu
Dnes však už značná část zločinců
přiznává, že byli ke své činnosti in-
spirováni televizí. Největší pozor-
nost vzbudil nedávno případ dvou
desetiletých liverpoolských chlapců,
kteří bez nejmenšího motivu unesli
a zabili dvouleté děcko. Jejich čin
vzrušil veřejnost, protože šlo o bez-
příkladný zločin. Čin byl rovněž spo-
jován s vlivem televize, ale na druhé
straně jsou někteří odbornici toho

názoru, že je ještĕ příliš záhy mluvit
o přímém spojení mezi násilím
a spotřebou televizního obrazu.
Nicméně není pochyb, že vztah
mezi dítĕteni a televizí je vážný pro-
blém, který souvisí s vývojem člově-
ka. Když přijde dítě na svět, je pře-
devším strukturováno pro jediný
úkol: krok za krokem se přizpůsobo-
vat okolnímu světu. Tato prostá skutečnost se, pokud vím, ještě nestala předmětem diskuse o násilí
v televizi. Jinak řečeno, všechno, co
dítě nese ve svém „životním batohu“ je uspořádáno tak, aby se dítě
mohlo začlenit do různých prostře-
dí, ve kterých se může ocitnout. Mentál-
ní vývoj dítĕte tak závisí do značné
míry na prostředí.
Tento okolní svět však v podstat-
né míře ovlivňuje výchovu člověka.
Posíláme dĕti do školy, aby se něče-
mu naučily. Co však skutečné zna-
mená „naučit se"? A co znamená
„učit"? Znamená to ovlivňovat okolní
svět tak, aby se děti mohly skutečně
připravit na svoje příští úkoly: stát se
občany, vydělávat peníze, přebírat
rodičovskou odpovědnost za příští
generaci a tak dále. Všechno závisí
na okolí. To znamená, že jsme odpo-
vědni za to, že v prostředí, v němž
vyrůstají, vytvoříme pro děti ty nej-
lepší podmínky.
Demokracie nemůže
existovat, jestliže ne-
podrobíme televizi kontro-
le. Pokud moc televize
zůstane i nadále nekontro-
lovaná, demokracie dlou-
ho nepřežije
Televize se dnes stala součástí
okolního světa ditěte - součástí, za
niž jsme odpovědni, protože jde
o růst člověkem utvářeného i člově-
ka utvářejícího okolí.
V životě jsem se hodné zabýval
problémy výchovy. Mnohému jsem
se naučil ve styku s lidmi osudem
těžce postiženými - a ti pocházeli
převážné z rodin, v nichž vládlo nási-
lí. Většinou šlo o násilí páchané otci
na matkách dětí a všeobecně lze říci,
že tito otcové byli většinou alkoholi-
ci a svým násilným chováním ničili
rodinné prostředí. To byl typický
způsob, jak bylo okolí těchto ne-
šťastných dětí ovlivňováno násilím.
Dnes bylo toto násilí nahrazeno,
nebo spíše rozšířeno násilím na ob-
razovce. Děti to tak mají před očima
několik hodin denně. A to je, jak ví-
me ze zkušenosti, rozhodující: tele-
vize produkuje nasili a vnáší je
i tam, kde by jinak nebylo.
Tak se dostáváme k otázce, co dě-
lat. Mnozí tvrdí, že se nedá dělat nic,

protože - a to je první námitka - kaž-
dá cenzura je neslučitelná s demo-
kracií. Druhá námitka- cenzura v te-
levizi by byla neúčinná, protože by
vždycky přišla příliš pozdě. Je prak-
ticky nemožné organizovat činnost
preventivního cenzora televizních
programů. Snad by bylo možné i cenzurovat některé výrobce televizních
programů, o nichž je známo, že preferují násilí, ale aplikovat to na celý televizní systém je vyloučeno.
Účinnější než cenzura
Můj návrh vychází naopak ze zkuše-
nosti a praxe lékařské profese. Léka-
ře totiž kontroluji jejich stavovské
organizace naprosto demokraticky.
Lékaři mají obrovskou moc nad živo-
tem a smrtí svých pacientů. Moc,
která musí být nutně podřízena kon-
trole. Ve všech civilizovaných ze-
mích existuje proto organizace, je-
jímž prostřednictvím  kontrolují
lékaři sami sebe, a stát má zákony,
jež úkoly takové organizace přesně
vymezují. Navrhuji proto, aby stát
vytvořil podobnou organizaci pro ty,
kteří jsou činní ve výrobě televizních
programů. Každý, kdo má něco spo-
lečného s televizní produkcí, by mu-
sel získat jakousi licenci, jež by mu
mohla být doživotně odňata, kdyby
jednal v rozporu s určitými zásada-
mi. Tak by bylo možné zavést ko-
nečně v oblasti televize určitá pravi-
dla. Orgán, který by měl právo
licenci odejmout, by mohl být urči-
tým druhem soudu.
Takový nepřetržitý dozor je účin-
nějši než cenzura i proto, že licence
by mohla být udělena teprve po vy-
školení a zkoušce. Jedním z hlav-
nich cílů takového vyškolovacího
procesu by bylo objasnit příštím od-
povědným televizním pracovníkům,
že budou chtě nechtě součásti vý-
chovného procesu, který se dotýká
veškerého obyvatelstva. Toho si mu-
sí být vědomi všichni, kdo mají s te-
levizí něco společného.
Když se na to totiž podíváme
zblízka, jednají jako vychovatelé,
protože televize přináší svoje obrazy
dětem, mládeži i dospělým. Kdykoli
jsem měl příležitost hovořit o tom
s televizními pracovníky, uvědomoval jsem si, že je to pro ně něco zcela
nového. Nikdy se vážně nezamýšleli
nad výchovnou stránkou své činnos-
ti. Nicméně ochotné připouštěli, že
věci se mají skutečně tak. Nyní je
vsak třeba, aby pochopili, že výcho-
va je nezbytná v každé civilizované
společnosti. A že občané této společ-
nosti, to jest občané, kteří se chovají
civilizované, nevznikli náhodou, ale jsou výsledkem výchovného pro-
cesu.
Chovat se civilizovaně
Chovat se civilizovaně samozřejmě
znamená omezovat násilí. To je nej-

důležitější funkce civilizace a smysl
úsilí zvyšovat kulturní úroveň našich
společností. Proto by podle mého
musela výchova pro práci v televizi
vštěpovat pochopení základního vý-
znamu výchovy, obtíží spojených
s jejím zprostředkováním a také to-
ho, že nejde především o zachycení
faktů, ale mnohem spíš o odstranění
násilí. Taková výchova by měla vést
k pochopení toho, jak děti vnímají
obrazy, jak zpracovávají to, co jim te-
levize nabízí, a jak se začleňují do
okolí ovlivňovaného televizí. Je tře-
ba jasně ukázat mechanismy, v je-
jichž důsledku nejen děti, ale i do-
spělí jen těžko rozlišují mezi fikcí
a skutečností.
Tvůrci televizních programů musí
vědět, jaký mentální proces vede
buď k rozlišení, nebo ke splývání fik-
ce a skutečnosti.
Pro mnohé je to cosi nového.
Mnozí netuší, že jejich práce zane-
chává stopy v podvědomí dětí i do-
spělých. Vliv různých televizních
efektů závisí samozřejmé na inteli-
genci diváka i na jiných faktorech.
Je samozřejmě třeba určitého
stupně vzdělání a inteligence, aby te-
levizní divák dokázal rozlišit mezi
tím, co se mu předkládá jako fikce
a co jako skutečnost. To všechno by
mělo být předmětem výchovy tele-
vizních pracovníků. Zvláštní pozor-
nost by mĕla být věnována právě zá-
měně fikce a skutečnosti, jakož
i jejímu rušivému vlivu na mimořád-
ně exponované subjekty. Důsledněj-
ší výchova televizních pracovníků
musí prostě vést k tomu, aby si ko-
nečně uvědomili, co dělají.
Licence, jak si ji představuji, před-
pokládá složení zkoušky, v níž bu-
dou kandidáti muset prokázat, že ne-
jenom zvládli látku, ale že jsou si
skutečně vědomi své odpovědnosti
vůči divákům. A musí slíbit, že se této odpovědnosti nezpronevěří, ale budou jednat v souladu s ní. Každý,
kdo pracuje v televizi, musí vědět,
čemu je třeba bránit.
Zavedení takové licence se týká
nejen televizních tvůrců a producen-
tů s rozhodující pravomocí, ale
všech, kteří v televizi pracují a mají
jakoukoli odpovědnost. Tedy např.
techniků a kameramanů. Každý mu-
sí mít právo říci svému představené-
mu: „Na takovém programu praco-
vat nebudu, protože se nechci
zpronevěřit svému slibu a riskovat,
že mi bude odňata licence." Tak by
měla vzniknout situace, v níž bude
producent podroben faktické kon-
trole těch, kteří pro něj pracuji.
Moc příliš silná
pro demokracii
Návrh, který jsem tu vyložil, je neje-
nom velice naléhavý, ale v demokra-
tickém smyslu naprosto nezbytný.
Demokracie znamená kontrolu poli-
tické moci. Taková je její charakte-
ristika. Proto by neměla v demokra-
cii existovat žádná nekontrolovaná
politická moc. Televize se však stala
kolosální politickou mocí. Dalo by
se říci mocí vůbec nejdůležitější - ja-
ko by tu hovořil Bůh sám. A tak to-
mu také bude, jestliže i nadále do-
pustíme zneužívání televize.
Televize se stala mocí příliš silnou
pro demokracii. Žádná demokracie
nemůže přežít, jestliže neuděláme
zneužívání televize rázný konec. To-
to zneužívání je dnes naprosto zřej-
mé a může k němu docházet všude.
Docházelo k němu samozřejmĕ
v Rusku. Za Hitlera televize ještě ne-
byla, ale jeho propaganda byla budo-
vána přesnĕ jako televizní moc.
Myslím si, že nový Hitler by díky te-
levizi získal moc zcela neomezenou.
Demokracie nemůže existovat,
jestliže nepodrobíme televizi kontro-
le. Pokud moc televize zůstane i na-
dále nekontrolovaná, demokracie
dlouho nepřežije. To říkám proto, že
ani nepřátelé demokracie dosud
moc televize plné nechápou. Až si ji
však v plném rozsahu uvědomí, bu-
dou ji používat i v nejnebezpečněj-
ších situacích. A pak už bude pozdě.
Je naší povinností neuhýbat před
touto skutečností a začít kontrolovat
televizi tak, jak jsem to nastínil. Jiní
mají možná nějaký lepší návrh, ale
zatím jsem o žádném neslyšel.
(Mezititulky LN)